Стивън Кинг
Безсъние

Превод от английски: Юлия Чернева, Весела Еленкова, Живко Тодоров, 1996

chitanka.info

ПРОЛОГ
ЧАСОВНИКЪТ НА СМЪРТТА Е НАВИТ

(I)

Старостта е остров, обграден от смъртта.

„За красотата“

Хуан Монталво

1.

Никой — най-малко доктор Личфийлд — не казваше на Ралф Робъртс право в очите, че жена му ще умре, но с времето Ралф го разбра и без някой да му казва. Месеците от март до юни се бяха запечатали в съзнанието му като шеметен, ревящ водовъртеж от събития — консултации при лекари, спешни вечерни посещения в болницата с Каролин, пътувания до болници в няколко други щата за провеждане на специални тестове (почти през целия път дотам Ралф благодареше на Бога за здравната застраховка на Каролин която покриваше разходите), посещения на обществената библиотека в Дери, където се ровеше в специализираната литература по въпроса — отначало в търсене на лечения, за които докторите може да не са се сетили, а по-късно в надежда поне за искрица светлина в мрачния тунел, хващайки се отчаяно за всяка сламка.

През тези четири месеца той сякаш вървеше като замаян из някакъв злокобен панаир, където хората на въртележките крещяха с истински ужас в гласа, залуталите се в огледалния лабиринт наистина се бяха изгубили, а уродливите създания в шатрата за „шегите на природата“ се вглеждаха в него с фалшиви усмивки и неизказан ужас в очите. Ралф започна да осъзнава истината към средата на май и с настъпването на юни разбра, че амбулантните търговци от медицинската сергия продаваха само фалшиви лекарства, а игривите звуци на калиопата[1] не можеха да прикрият факта, че разнасящата се от високоговорителите мелодия е в действителност „Погребалният марш“. Това наистина беше панаир — панаир на изгубените души.

Ралф продължи да отхвърля тези ужасни видения — и още по-ужасната мисъл, спотайваща се зад тях — през дните на ранното лято на 1992, но когато юли замести юни, това най-сетне се оказа невъзможно за него. Най-силната гореща вълна от 1971 насам се спусна над централен Мейн и Дери изнемогваше под лъчите на жаркото слънце, влагата и 35-градусовите дневни температури. Градът — който и в най-добрите си времена не би могъл да се нарече оживен метрополис — сега напълно замря и точно в дните на тази жежка тишина Ралф Робъртс за първи път чу цъкащия часовник на смъртта и разбра, че в прехода от прохладната и влажна зеленина на юни до нетрепващия нагорещен юлски въздух незначителните шансове на Каролин се бяха стопили безвъзвратно. Тя щеше да умре. Може би не това лято — докторите го уверяваха, че все още има някакъв шанс, и Ралф бе сигурен, че е така — но със сигурност през тази есен или зима. Дългогодишната му спътница, единствената жена, която бе обичал, щеше да умре. Той се опитваше да отхвърли тази мисъл, гълчейки се, че е черноглед стар глупак, но в останалата без дъх тишина на тези изнурителни жежки дни чуваше цъкането навсякъде — то сякаш дори идваше от стените.

Най-силно обаче се разнасяше от самата Каролин, и когато тя обръщаше спокойното си бледо лице към него — молейки го да включи радиото, за да слуша, докато чисти зелен фасул за вечеря, или да отиде до „Червената ябълка“ и да й донесе сладолед на клечка — той разбираше, че и жена му го чува. Прочиташе го в черните й очи, отначало само когато съзнанието й бе ясно, но по-късно дори когато погледът й се замъгляваше от изпитите обезболяващи лекарства. На този етап цъкането вече бе станало оглушително; когато Ралф лежеше до нея в тези задушни летни нощи и дори най-тънкият чаршаф като че тежеше пет килограма и всички кучета в Дери виеха срещу луната, той се вслушваше в часовника на смъртта, цъкащ в Каролин, и му се струваше, че сърцето му ще се пръсне от мъка и ужас. Колко ли още ще страда тя, преди да дойде краят? А колко ли още ще страда той! И как изобщо ще живее без нея?

През този странен и тягостен период Ралф започна да прави все по-дълги разходки в горещите летни следобеди и ленивите сумрачни вечери, през повечето време връщайки се прекалено изтощен дори за да хапне нещо. Всеки път очакваше Каролин да го сгълчи за тези излети, да му каже: „Защо не престанеш, глупаво старче? Ще си докараш някой инфаркт, ако продължаваш да се щураш навън в тази жега!“ Но Каролин не казваше нищо и постепенно той проумя, че тя дори не е разбрала за разходките му. Разбира се, знаеше, че излиза. Но си нямаше и представа за километрите, които изминаваше, или че когато се прибираше, често трепереше от изтощение и бе на път да получи слънчев удар. Толкова далечно му се струваше времето, когато тя забелязваше всичко — дори и лекото преместване на пътя в косата му. Но вече не — туморът в мозъка й бе отнел наблюдателността, а скоро щеше да отнеме и живота й.

И тъй, той продължаваше разходките, наслаждавайки се на жегата, независимо че понякога от нея му се виеше свят и ушите му бучаха; наслаждаваше й се най-вече заради това бучене в ушите; понякога се случваше да бучат оглушително с часове и главата му да кънти тъй безмилостно, че вече не чуваше цъкащия в Каролин часовник на смъртта.

Ралф обходи почти цял Дери през тези юлски горещини — старец с тесни рамене, оредяваща бяла коса и големи длани, които сякаш все още бяха годни за тежък труд. Вървеше от Уичъм Стрийт до Пустошта, от Канзас Стрийт до Нейболт Стрийт, от Мейн Стрийт до Моста на влюбените, но най-често краката му го отвеждаха на запад по Харис Авеню (където все още красивата и обична Каролин Робъртс сега прекарваше последните си дни, замаяна от главоболието и морфина) до продължението на Харис Авеню и до летището на Дери. Вървеше, докато усетеше, че краката скоро ще откажат да му служат, и чак тогава се връщаше.

Често правеше втората си почивка в един сенчест район, използван за пикници, близо до служебния вход на летището. Нощем тийнейджърите окупираха мястото, наливаха се с алкохол и се натискаха в тъмното, а стереокасетофоните огласяха околността с ритъма на рапа, но денем то бе предпочитаното свърталище на една групичка, която приятелят на Ралф, Бил Макгавърн, наричаше „Старчоците от Харис Авеню“. Въпросните старчоци се събираха да играят шах, карти, или просто да си чешат езиците. Ралф познаваше мнозина от тях от години (със Стен Ебърли дори бяха съученици) и компанията им му беше приятна… освен ако започнеха да задават неудобни въпроси. Повечето не го правеха. Бяха янки от старата школа, научени, че ако човек не иска да говори за нещо, това си е негова лична работа.

Именно по време на една от тези разходки той за пръв път забеляза, че се случва нещо много странно с неговия съсед Ед Дипно.

2.

Този ден Ралф бе изминал много по-голям участък по продължението на Харис Авеню — вероятно защото слънцето се бе скрило зад буреносни облаци и бе задухал прохладен ветрец. Беше изпаднал в някакъв транс — не мислеше за нищо и не виждаше нищо, освен прашните носове на маратонките си, когато самолетът в 4:45 на „Юнайтед Еърлайнс“ от Бостън профуча ниско над него; от воя на двигателите зъбите му затракаха и Ралф изведнъж се опомни.

Видя как самолетът мина над старата железопътна линия и оградата, зад която започваше летището, как се насочва към пистата и как при съприкосновението с нея изпод колелата му изхвръкнаха синкави облачета прах. Тогава погледна часовника си, видя колко късно бе станало и изгледа с широко отворени очи оранжевия покрив на закусвалнята „Хауърд Джонсън“, намираща се малко по-нататък край пътя. Май наистина бе изпаднал в транс; беше изминал повече от осем километра, без изобщо да усети как минава времето.

„Времето на Каролин“ — прошепна един глас от дълбините на съзнанието му.

Да, да; времето на Каролин. Сигурно вече се е върнала в апартамента и брои минутите, оставащи до вземането на следващото болкоуспокояващо, а той стои в далечния край на летището… на половината път до Нюпорт, за да бъдем точни.

Ралф вдигна поглед към небето и за пръв път забеляза моравите буреносни облаци, които се кълбяха над летището. Не означаваха, че непременно ще завали, още не, но ако това се случеше, дъждът със сигурност щеше да го завари на открито; нямаше никакъв заслон между мястото, където бе застанал, и района за пикници до писта номер три, а и там стърчеше само една мизерна малка беседка, в която винаги се усещаше слаба миризма на бира.

Хвърли още един поглед към оранжевия покрив, бръкна в джоба си и попипа няколкото банкноти, прихванати със сребърна щипка за пари — подарък от Каролин за шестдесет и петия му рожден ден. Нищо не му пречеше да отиде до закусвалнята и да се обади за такси… освен мисълта за погледа, който щеше да му хвърли шофьора. „Изветряло старче“ — щяха да казват очите му, отразени в огледалото за обратно виждане. „Изветряло старче, май си извървяло доста повече, отколкото трябва в тая жега. Ако вместо да вървиш, плуваше, щеше да се удавиш.“

„Гони те параноя, Ралф“ — каза вътрешният му глас и кудкудякащият, леко поучителен тон му напомни за Бил Макгавърн.

Може и така да беше, но може и да не беше. Все пак реши да рискува и да се върне пеш.

„Ами ако не се окаже само обикновен дъжд? Миналото лято се изсипа такава градушка, че веднъж през август изпочупи сума ти прозорци в западната част на града.“

— Като ще е градушка, градушка да е — каза си той. — Да не съм от захар?

Бавно тръгна обратно към града по банкета; износените му маратонки вдигаха облачета прахоляк. Макар и затулено, слънцето явно не мислеше да се предаде без борба; ярките му лъчи бяха позлатили краищата на буреносните облаци и проникваха през пролуките в тях като накъсания лъч на някаква огромна прожекционна машина. Ралф откри, че се радва на решението си да се върне пеш независимо от загнездилата се в краката му умора и досадната болка в кръста.

„Едно поне е сигурно — помисли си. — Тази нощ ще спя. Ще спя като пън.“

Краят на летището — няколко акра изсъхнала кафеникава трева, в която ръждивите железопътни релси бяха потънали като отломки от разбит кораб — сега бе от лявата му страна. В далечината зад оградата виждаше боингът 747 на „Юнайтед“, с размерите на детско самолетче, който рулираше към малкия терминал на летището, използван съвместно от компаниите „Юнайтед“ и „Делта“.

Погледът на Ралф бе привлечен от друго превозно средство — една кола, която тъкмо излизаше от терминала на „Дженеръл Авиейшън“, разположен в по-близкия до него край на летището. Тя тръгна по чакълената настилка, насочвайки се към малкия служебен вход, от който се излизаше на удължението към Харис Авеню. Напоследък Ралф виждаше доста превозни средства да влизат и излизат през този вход; той бе разположен само на шейсетина метра от района за пикници, където се събираха „старчоците“. Когато колата доближи портала, Ралф видя, че това е датсунът на Ед и Хелън Дипно… и се движи доста бързо.

Спря на банкета, без да забележи, че ръцете му нервно са се свили в юмруци, докато малката кафява кола летеше към затворения портал. За да се отвори отвън, бе необходима специална карта; отвътре тази функция изпълняваше инфрачервен лъч. Но той бе нагласен да се задейства близо до портала, съвсем близо, а при скоростта, с която се движеше датсунът…

В последния момент (или поне така се стори на Ралф) шофьорът удари спирачки, изпод гумите изхвръкнаха синкави облачета дим, които припомниха на Ралф приземяването на боинга, и порталът започна тромаво да се отваря. Стиснатите юмруци на Ралф се отпуснаха.

Една ръка се подаде от страната на шофьора и замаха, очевидно пустосвайки портала. В това движение имаше нещо толкова абсурдно, че Ралф започна да се усмихва. Усмивката му обаче помръкна преди още да разкрие зъбите му. Прохладният ветрец все още повяваше от запад, където се кълояха буреносните облаци, и до него долетяха крясъците на шофьора на датсуна:

— Мръсен кучи син! Копеле такова! Да го духаш! По-бързо! По-бързо бе, лайногриз такъв, сдухан лизач! Гаден педераст! Импотент нещастен! Гъзоблизец!

— Това не може да е Ед Дипно — промърмори Ралф. Неволно започна да се отдръпва. — Не може да е той.

Ед работеше като химик-изследовател в научния отдел на лаборатории „Хокинс“ във Фреш Харбър, и бе един от най-милите и възпитани млади хора, които Ралф познаваше. Освен това с Каролин обожаваха съпругата на Ед, Хелън, и тяхната наскоро родена дъщеричка Натали. Посещение на Натали бе едно от малкото неща, способно да откъсне Каролин от тягостния й живот напоследък, и тъй като бе усетила това, Хелън носеше детето у тях доста често. Ед никога не възразяваше. Той знаеше, че има и хора, които не биха позволили на жена си да търчи при съседите-старци всеки път, когато бебето направи нещо ново и очарователно, особено при положение, че бабката е болна. Ралф предполагаше, че Ед просто не може да каже на някого да си гледа работата, без след това да прекара една безсънна нощ в терзания за думите си, но…

— Шибан сводник! Размърдай си лайняния задник, чуваш ли? Манаф! Курвар!

Но гласът май беше на Ед. Дори и от разстояние двеста-триста метра наистина приличаше на неговия глас.

Сега шофьорът на датсуна надуваше газта като някой хлапак със спортна кола, чакащ светофарът да светне зелено. Отработените газове излитаха на малки облачета от ауспуха. В момента, в който порталът се бе отворил достатъчно, за да може датсунът да мине, колата се стрелна напред, профучавайки с ревящ двигател през процепа, и щом излезе на пътя, Ралф видя ясно шофьора. Сега вече бе достатъчно близо и нямаше никакво съмнение: това наистина беше Ед Дипно.

Датсунът заподскача по късата пътека без настилка между портала и удължението на Харис Авеню. Внезапно изсвири клаксон и Ралф видя един син Форд Рейнджър, пътуващ на запад по удължението, да свива рязко, за да избегне летящия срещу него датсун. Шофьорът на камиона съзря опасността твърде късно, а Ед, изглежда, изобщо не я забеляза (едва по-късно на Ралф му мина през ума, че Ед може нарочно да се е блъснал в рейнджъра). Чу се кратко свистене на гуми, поапедвано от глухия удар на бронята на датсуна, която се заби странично във Форда. Камионът бе изтласкан почти извън пътя. Предният капак на датсуна се нагъна, отвори се и щръкна нагоре; стъкла от фаровете се посипаха по шосето. Миг по-късно и двете возила застинаха в средата на пътя, вкопчени едно в друго като някаква чудата скулптура.

Известно време Ралф не помръдна, наблюдавайки как под предницата на датсуна започва да се образува маслено петно, което се увеличаваше. През близо седемдесетгодишния си живот бе виждал няколко автопроизшествия, повечето от тях почти безобидни, а по-сериозни само едно-две, и винаги оставаше зашеметен от това колко бързо се случваше всичко и как почти им липсваше каквато и да е драматичност. Не беше като на кино, където камерата може да забави движенията, или като на видеокасета, където, ако поиска, човек може да гледа отново и отново как колата полита в пропастта; обикновено в паметта оставаха само фучащи едно срещу друго размазани петна, последвани от бързата и глуха комбинация от звуци: свистенето на гумите, тъпият удар на метал в метал, дрънченето на счупените стъкла. И после — voila, toit fini.

Имаше дори някакъв определен начин на държане в подобни ситуации: Какво би трябвало да правим, когато сме замесени в сблъсък с ниска скорост. „Разбира се, че има“ — помисли си Ралф. В Дери всеки ден сигурно ставаха поне дузина леки катастрофи, може би двойно повече през зимата, когато бе паднал сняг и пътищата бяха хлъзгави. Човек излиза от колата, изправя се лице в лице с другия участник в катастрофата на мястото, където двете превозни средства са се сблъскали (и където в повечето случаи още стоят, вплетени едно в друго), оглежда ситуацията, клати глава. Понякога — всъщност най-често — този етап от срещата е придружен от размяна на гневни реплики; всеки обвинява другия (често несправедливо), поставя под съмнение умението му да шофира, заплашва със съдебно преследване. Ралф мислеше, че онова, което в подобни ситуации е на ума на всички водачи, макар и да не го казват, е: „Абе, глупак такъв, направо напълних гащите от страх!“

Последната стъпка в този неприятен малък танц е размяната на свещените автомобилни застраховки и обикновено в този момент шофьорите започват да овладяват галопиращите си емоции… винаги с аргумента, че никой не е пострадал, както, изглежда, бе и в този случай. Понякога шофьорите приключваха случката дори с ръкостискане.

Ралф се приготви да наблюдава цялата процедура от своето място на не повече от сто и трийсет метра от катастрофата, но в мига, в който вратата на датсуна се отвори, разбра, че тук нещата ще протекат по-различно — че злополуката може би все още не е приключила, а продължава и в настоящия момент. Не изглеждаше вероятно участниците в тези събития да си стиснат ръцете накрая.

Вратата не се отвори, а отхвръкна. Ед Дипно изскочи навън и просто застана неподвижен до колата си; широките му плещи се очертаваха заплашително на фона на сгъстяващите се облаци. Беше облечен в избелели дънки и тениска, и Ралф осъзна, че преди днешния ден никога не бе виждал Ед облечен с риза, която не се закопчава догоре. Около врата му имаше нещо: нещо дълго и бяло. Дали беше шал? Приличаше на шал, но защо би го носил в такъв горещ ден?

Ед постоя до потрошената си кола, озъртайки се във всички посоки, освен в необходимата. Гневните резки врътвания на тясната му глава напомниха на Ралф за начина, по който петлите оглеждат територията си, търсейки нашественици и неканени гости. Имаше нещо обезпокояващо в подобна прилика на движенията. Ралф никога не бе виждал Дипно в такава светлина и предполагаше, че отчасти затова се чувства неспокоен, но това не бе всичко. Истината беше проста и ясна: той не бе виждал никого досега в подобна светлина. От запад прогърмя, този път по-силно. И по-близо. Човекът, който в момента излизаше от рейнджъра, беше с размери колкото двама или дори трима като Ед Дипно. Огромното му закръглено шкембе бе увиснало над колана, пристягащ зелените му дочени панталони; под мишниците на разкопчаната му бяла риза се бяха образували огромни петна от пот. Той килна назад градинарската си шапка, за да огледа по-добре човека, който го бе блъснат. Отпуснатите му бузи бяха смъртнобледи, с изключение на ярките червени ивици, които като руж бяха избили по скулите му, и Ралф си помисли: „Ето един готов за инфаркт. Ако бях по-близо до него, сигурно щях да видя гънките в месестата част на ушите му.“

— Хей! — извика едрият мъж на Ед. Гласът, излязъл от такъв широк гръден кош и огромен търбух бе абсурдно тънък, почти писклив. — Кой ти е дал книжка?

Въртящата се глава на Ед незабавно се обърна към гласа на едрия мъжага — все едно че бе самолет, насочван от радар — и Ралф за пръв път видя по-ясно очите му. Внезапно усети паническа тревога и хукна към мястото на инцидента. Междувременно Ед бе тръгнал към мъжа в подгизналата от пот бяла риза. Вървеше с изпънати крака и изправени рамене — нищо общо с обичайната му лека походка.

— Ед — извика Ралф, но прохладният ветрец — който бе станал по-студен, предвещавайки дъжд — сякаш отвя думите още преди да излязат от устата му. Ед явно не го чу, защото изобщо не се обърна. Старецът се насили да тича по-бързо, забравяйки умората в краката и пулсиращата болка в кръста. Погледът, който бе съзрял в широко разтворените, немигащи очи на Ед Дипно, беше направо убийствен. Не бе виждал нещо подобно, за да може да направи сравнение, но не мислеше, че ще сбърка такъв свиреп поглед; сигурно така изглеждаха и петлите-бойци, когато се хвърлят един срещу друг, замахвайки с острите си човки.

— Ед! Хей, Ед, чакай! Аз съм, Ралф!

Младият мъж дори не се озърна, макар сега старецът да беше сигурен, че го е чул, независимо от воя на вятъра. Разбра го, защото едрият мъжага се озърна и Ралф видя в очите му страх и несигурност. Дебелакът се обърна към Ед, вдигна ръце и продума:

— Виж сега… ще поговорим…

Но не успя да довърши. Ед направи последна бърза крачка, посегна с жилавата си ръка — фрапиращо бяла на бързо притъмняващия небесен фон — и зашлеви мъжагата по издутите бузи. Звукът проехтя като изстрел от детска въздушна пушка.

— Колко си убил? — запита го Ед.

Дебелакът прилепи гръб към камиона си, ококори се и зина от изумление. Ед не спря странния си вдървен ход, докато притисна стомаха си в шкембето на другия, без да обръща внимание на факта, че шофьорът на камиона е с десет сантиметра по-висок и с петдесетина килограма по-тежък от него. Замахна и го зашлеви още веднъж.

— Хайде де! Признавай, храбрецо — колко си убил?! — Гласът му премина в крясък, който бе заглушен от първия силен гръм, предвещаващ идващата буря.

Мъжагата го отблъсна — жестът му не бе агресивен, а изразяваше по-скоро страх — и Ед политна назад към смачканата предница на датсуна си. Ала веднага скочи със стиснати юмруци, с намерението да се нахвърли върху дебелака, който се бе свил до камиона си с килната шапка и излязла от панталоните риза. Внезапно Ралф си спомни един анимационен филм за Лари, Кърли и Мо, които се правеха на аматьори-художници — и му стана жал за дебелака, който изглеждаше абсурдно, освен че беше изплашен до смърт.

Ед Дипно обаче не изглеждаше абсурдно. Озъбен, с широко разтворени, немигващи очи, повече от всякога приличаше на петел.

— Зная с какво се занимаваш — прошепна той на мъжагата. — Каква комедия си въобразяваш, че разиграваш? Мислеше, че ти и твоите приятелчета-касапи ще се измъквате безнак…

В този момент Ралф дотърча, пуфтейки като стар кон, теглещ каруца, и го прегърна през раменете. Топлината на тялото му под тънката тениска бе направо плашеща; все едно, че докосваше нажежена фурна, а когато Ед се обърна да го погледне, Ралф остана с моментното (но незабравимо) впечатление, че вижда пред себе си точно това. Никога не бе съзирал такава изпепеляваща, безсмислена ярост в очите на човек; дори не бе подозирал, че такава ярост може да съществува.

Инстинктивната му реакция бе да се отдръпне, но той я потисна и остана на мястото си. Стори му се, че ако се дръпне, Ед ще се хвърли върху му като бясно куче. Това, разбира се, беше абсурдно; Ед бе химик, Ед бе член на клуба „Книга на месеца“ (от хората, които винаги вземаха 10-килограмовата история на Кримската война, вместо популярните бестселъри), Ед бе съпруг на Хелън и баща на Натали. По дяволите, Ед бе техен приятел!

… само че това не беше Ед и Ралф го знаеше.

Вместо да се дръпне, старецът се приведе по-близо, сграбчи младия мъж за раменете (толкова горещи под тениската, толкова невероятно, пулсиращо горещи) и извърна лицето си така, че то закри дебелака от страховития, нетрепващ поглед на Ед.

— Престани! — каза му. Изрече го със силния, но спокоен и твърд глас, с който предполагаше, че трябва да се говори на хора, изпаднали в истерия. — Нищо ти няма! Само престани!

Един дълъг миг Дипно продължи да се взира в пространството, след това очите му се плъзнаха по лицето на стареца. Не бе кой знае какво, но въпреки това Ралф почувства известно облекчение.

— Ама какво му става? — запита дебелакът. — Мислиш ли, че е откачил?

— Нищо му няма, убеден съм — отвърна Ралф, макар че изобщо не бе сигурен в думите си. Говореше почти без да помръдва устни и не сваляше очи от Ед. Не смееше да го стори — този контакт сякаш бе единственото, което му помагаше да укроти човека, макар че и в това не бе много сигурен. — Просто е в шок от катастрофата. Трябват му няколко секунди да се успо…

— Попитай го какво вози под покривалото! — изкрещя внезапно Ед и посочи към камиона. Проблесна мълния и за миг белезите от акне по лицето му изпъкнаха като на някаква странна релефна карта. Проехтя гръм. — Хей, хей, Сюзън Дей! — затананика той с писклив, детински глас, от който Ралф го полазиха тръпки. — Колко дечица си убила, брей?

— Хич не е в шок — заяви мъжагата. — Направо си е луд за връзване. И като дойдат ченгетата, ще се погрижа да го приберат където трябва.

Ралф се озърна и видя синия брезент, покриващ ремаркето на камиона. Беше привързан с яркожълти въжета. Под него изпъкваха закръглени форми.

— Ралф? — обади се плах гласец.

Той погледна наляво и видя Дорънс Марстелър — деветдесет и няколко годишен, безспорно най-старият сред компанията от Харис Авеню — да стои току зад камиона на едрия мъжага. Държеше книга с меки корици и нервно я мачкаше, от което тя бе заприличала на баница. Ралф предположи, че това е стихосбирка, защото не бе виждал стария Дорънс да чете нещо друго, освен поезия. А може би и изобщо не четеше; може би просто обичаше да държи книгите и да се взира в красиво подредените слова.

— Ралф, какво има? Какво става?

В небето отново проблясна мълния — пурпурно-бяла ивица електричество. Дорънс вдигна поглед към нея, сякаш не бе съвсем сигурен къде се намира, кой е или какво вижда. Старецът изстена вътрешно.

— Дорънс… — започна той, но внезапно Ед се мушна под него като диво животно, което е лежало кротко само за да събере сили. Ралф се олюля, но успя да го притисне отново към нагънатия капак на датсуна. Почувства, че се паникьосва — не знаеше какво да прави по-нататък и как да го стори. Толкова много неща ставаха наведнъж. Усещаше как мускулите на Ед сякаш бръмчат в хватката му; сякаш бе погълнал някоя от мълниите, които сега раздираха небето.

— Ралф? — обади се отново Дорънс със същия тих, но разтревожен глас. — На твое място не бих го докосвал повече. Не виждам ръцете ти.

Чудесно, няма що. Сега трябваше да се разправя с още един откачен. Само това му липсваше. Ралф погледна ръцете си, после Дорънс.

— Какви ги дрънкаш?

— Ръцете ти — каза Дорънс търпеливо. — Ръцете ти не се…

— Не ти е тук мястото — защо не се пръждосаш?

Старецът малко живна при тези думи.

— Да! — промълви като човек, който току-що е осъзнал велика истина. — Точно това трябва да направя! — Заотстъпва заднешком, а когато отново прогърмя, трепна и сложи книгата на главата си. Ралф успя да зърне заглавието, написано с яркочервени букви: „Изборът на комарджията“. — И ти трябва да направиш същото, Ралф. Не ти трябва да се забъркваш в работите на онези. Вероятно ще си изпатиш.

— Какви ги…

Но преди да довърши. Дорънс му обърна гръб и хукна към мястото за пикници, а оредялата му бяла коса — ефирна като на новородено бебе — се развяваше от вятъра, предвещаващ приближаващата бурята.

„Един проблем по-малко“ — помисли си Ралф, но облекчението му не трая дълго. Дорънс бе отвлякъл за малко вниманието на Ед, но сега очите му отново хвърляха мълнии към дебелака.

— Скапан лизач! — изкрещя внезапно. — Чукал си майка си и си я лизал!

Огромното чело на дебелака се смръщи:

— Какво?!

Очите на Ед се върнаха на Ралф, когото най-сетне явно разпозна.

— Питай го какво кара! Или още по-добре — накарай тоя духач и убиец да ти покаже!

Ралф погледна едрия мъж.

— Какво има под брезента?

— Какво ти влиза в работата? — сопна се дебелакът, явно опитвайки се да звучи нахакано. Съзря лудостта в очите на Ед Дипно и направи още две несигурни крачки назад.

— На мен не, но на него явно му влиза в работата — каза Ралф, кимвайки към младия мъж. — Само ми помогни да го успокоим, става ли?

— Познаваш ли го?

— Убиец! — повтори Ед и този път напорът му бе толкова силен, че изтласка стареца назад. Но все пак имаше някаква промяна. Сякаш очите му вече не блуждаеха. Заприлича на предишния Ед… или може би Ралф си въобразяваше.

— Убиец! Убиец на бебета!

— Господи, що за шантав брътвеж! — възкликна дебелакът, но все пак отиде до ремаркето, с рязко дръпване откачи едно от въжетата и повдигна брезента. Отдолу се показаха четири варела, на всеки от които пишеше „ПРОТИВ ПЛЕВЕЛИ“.

— Естествен тор — обясни мъжагата; очите му се стрелкаха от Ед към Ралф и обратно. Докосна периферията на градинарската си шапка. — Цял ден съм обработвал няколко нови цветни лехи пред психиатричното отделение на Дери… дето няма да е зле да прекараш известно време, приятелче.

— Тор? — запита Ед. Той сякаш говореше на себе си. Лявата му ръка бавно се вдигна към слепоочието му и го заразтрива. — Тор ли? — Питаше като човек, който оспорва някакво просто, но потресаващо научно откритие.

— Да, тор — повтори дебелакът. Обърна поглед към Ралф и добави: — На тоя му хлопа дъската, знаеш ли?

— Не, само е пообъркан — отвърна неловко Ралф. Надвеси се над страничната рамка на камиона, почука по капака на единия от варелите и каза:

— Варели с тор. Доволен ли си?

Никакъв отговор. Ед вдигна дясната си ръка и заразтрива другото си слепоочие. Приличаше на човек, измъчван от ужасна мигрена.

— Доволен ли си? — повтори меко Ралф.

Онзи затвори очи за момент, а когато отново ги отвори, Ралф видя, че блестят, вероятно от сълзи. Езикът на Ед се показа и докосна леко първо единия, а после и другия ъгъл на устата му. Хвана края на копринения си шал и изтри челото си; старецът забеляза, че по шала са избродирани в червено китайски йероглифи, точно над ресните.

— Ами сигурно… започна Ед, но внезапно млъкна. Очите му отново се разшириха и в тях се появи предишният поглед, който никак не допадаше на Ралф.

— Бебета! — изсъска той. — Чуваш ли? Бебета!

За кой ли път старецът го притисна до колата.

— За какво говориш, Ед? — Внезапно го осени идея. — За Натали ли става дума? За нея ли се безпокоиш?

По устните на Ед заигра лукава усмивка. Хвърли поглед към дебелака и промълви:

— Значи тор, а? Е, ако е само тор, едва ли ще имаш нещо против да отвориш единия, нали?

Дебелакът се смути и заяви на Ралф:

— На тоя приятел му трябва лекар.

— Може и така да е. Но беше започнал да се успокоява, та си мислех… защо не отвориш един от варелите? Може пък така да миряса.

— Разбира се, какво пък толкова? Така и така сме почнали…

Отново проблясна мълния и се разнесе мощен гръм, който този път сякаш разтресе цялото небе, студени капки дъжд оросиха потния врат на Ралф. Хвърли поглед наляво и видя Дорънс Марстелър, застанал на входа към мястото за пикници, който ги гледаше разтревожено.

— Май ще се изсипе порой — обяви дебелакът, — а туй нещо не бива да се мокри, защото ще започне химична реакция. Така че гледайте бързо. — Порови между крайния варел и рамката на камиона и измъкна щанга. — Май и аз съм не по-малко луд от него, дето ви уйдисвам на акъла. Просто си карах към къщи и никого не закачах. Той ме блъсна.

— Хайде, давай — подкани го Ралф. — Ще ни отнеме само минутка.

— Да — отвърна кисело дебелакът и пъхна плоския край на щангата под ръба на капака на най-близкия варел, — но ще го помня, докато съм жив!

В същия миг нова гръмотевица разтърси околността и шофьорът не можа да чуе следващите думи на Ед Дипно. Ралф обаче ги чу и го побиха ледени тръпки.

— Варелите са пълни с мъртви бебета. Сега ще видиш.

Гласът на Ед прозвуча толкова убедено, че Ралф почти очакваше да зърне преплетени ръчички и крачета и скупчени главички без коса. Вместо това видя смесица от ситни сини кристалчета и кафяво вещество. Лъхна го тежка миризма на тор, примесена със слабо ухание на химикали.

— Видя ли сега? Доволен ли си? — попита дебелакът, обръщайки се направо към Ед. — Видя ли, че не съм Рей Джоубърт или оня тип Дамер? Какво ще кажеш сега?

Обърканият израз отново се изписа по лицето на Ед и когато се разнесе поредният гръм, той леко трепна. Надвеси се над рамката, посегна към варела и отправи въпросителен поглед към дебелака.

Едрият мъж му кимна почти дружелюбно, както се стори на Ралф.

— Разбира се, пипни, нямам нищо против. Но ако завали, докато държиш шепа от това, ще затанцуваш като Джон Траволта. Изгаря кожата.

Ед бръкна във варела, сграбчи малко от сместа и я остави да изтече между пръстите му. Хвърли на Ралф объркан поглед (в него имаше и малко срам, помисли си Ралф) и изведнъж зарови ръка във варела до лакътя.

— Хей! — извика стреснато дебелакът. — Това да не са ти фъстъци!

Ед отново лукаво се усмихна — сякаш искаше да каже: „Знам ги аз тия номера!“ — но след това по лицето му отново се изписа объркване, защото и по-надолу не откри нищо друго, освен тор. Когато извади ръката си от варела, тя беше прашна и от нея лъхаше на сместа. Нова ослепителна мълния избухна над летището. Последвалият гръм бе почти оглушителен.

— Предупреждавам те, почисти си кожата от това, преди да е заваляло! — каза дебелакът. Посегна през сваленото стъкло на камиона и измъкна найлонова торбичка от „Макдоналдс“. Порови в нея, извади няколко салфетки и ги подаде на Ед; той машинално започна да се бърше. Докато го правеше, дебелакът постави капака на мястото му и започна да го набива с едрия си луничав пестник, хвърляйки бързи погледи към притъмнялото небе. Когато Ед докосна рамото му, човекът подскочи и се наежи.

— Май ти дължа извинение — каза младият мъж и за пръв път гласът му се стори на Ралф напълно разумен и спокоен.

— Адски си трогателен — отвърна дебелакът, но явно и той бе облекчен. Покри отново ремаркето с брезента и го завърза с няколко ловки движения. Докато го гледаше, Ралф внезапно осъзна с изумление какво жестоко нещо е старостта. Някога и той би завързал същия този брезент не по-малко сръчно и ловко. Сега отново би могъл да го стори, но щеше да му отнеме поне две минути и да го накара да пусне най-малко три от най-цветистите си ругатни.

Дебелакът свърши с брезента, скръсти ръце върху обемистия си гръден кош и попита Ралф:

— Видя ли катастрофата?

— Не — побърза да отговори старецът. Нямаше представа защо излъга, но решението да го направи бе взето мълниеносно. — Наблюдавах как каца самолетът на „Юнайтед“.

За негова изненада шофьорът се изчерви още по-силно. „И ти си го гледал! — сети се внезапно Ралф. — И не си гледал само как се приземява, иначе нямаше да се изчервяваш така… Гледал си и как рулира!“

Всичко му стана ясно: очевидно онзи смяташе, че катастрофата е станала по негова вина или поне, че ченгетата ще стигнат до това заключение. Мъжагата бе зяпал самолета и не бе видял безразсъдния слалом на Ед през служебния портал.

— Виж, наистина съжалявам — казваше в това време Ед съвсем искрено, но всъщност по лицето му се четеше нещо повече от разкаяние — то изразяваше пълно объркване. Ралф внезапно откри, че се пита доколко да вярва на това изражение и дали всъщност има дори най-малка представа

(Хей, хей, Сюзън Дей)

какво точно се бе случило тук току-що… коя, по дяволите, беше тази Сюзън Дей?

— Ударих си главата във волана — говореше Ед — и явно това… ами май доста яко ми е разтърсило мозъка.

— Да, явно е така — съгласи се дебелакът. Почеса се по главата, огледа притъмнялото небе, по което се кълбяха буреносни облаци, а после пак обърна поглед към Ед.

— Хайде да се спазарим, приятелче.

— Тоест? Как да се спазарим?

— Да си разменим само имената и телефонните номера, вместо да се занимаваме с цял куп застрахователни глупости. И после всеки по пътя си.

Ед погледна колебливо към Ралф, който сви рамене, и после отново към мъжа с градинарската шапка.

— Ако дойдат ченгетата — продължи дебелакът, — ме чакат големи неприятности. Когато ни регистрират, веднага ще разберат, че миналата зима са ме глобили за шофиране в нетрезво състояние и карам с изпитателна книжка. Ще ми създадат проблеми, въпреки че аз се движех по главния път и имах предимство. Разбираш ли какво имам предвид?

— Да — каза Ед, — но катастрофата стана изцяло по моя вина. Карах с прекалено висока скорост…

— Може би катастрофата не е чак толкова важна — прекъсна го шофьорът, след това изгледа с недоверие приближаващ се товарен камион, който тъкмо спираше до банкета. Погледът му отново се върна върху Ед и той заговори припряно: — Изтекло ти е малко масло, но вече е спряло да капе. Сигурен съм, че ще можеш да я закараш до вас, ако живееш в града. Тукашен ли си?

— Да — отвърна Ед.

— Аз ще покрия разходите по ремонта, ако са до петдесетина долара.

Ралф бе осенен от още едно прозрение; само то би обяснило внезапната промяна в поведението па мъжа, който от нахакан бе станал подкупващо кротък. Шофиране в нетрезво състояние миналата зима? Да, вероятно. Но никога не беше чувал за „изпитателна книжка“ и не се съмняваше, че човекът ги баламосва. Господин градинарят явно шофираше без книжка. Ситуацията се усложняваше от факта, че Ед казваше истината — катастрофата действително бе станала изцяло по негова вина.

— Ако просто си продължим по пътя и кажем, че сме квит — продължаваше дебелакът, — няма да се налага да обяснявам отново за миналогодишната глоба, а ти — защо си изскочил от колата си, почнал си да ми удряш шамари и да крещиш, че камионът ми е пълен с трупове.

— Така ли съм казал? — запита изумено Ед.

— Знаеш, че го каза — отвърна мрачно дебелакът.

Един глас с лек френско-канадски акцент се обади изотзад:

— Всичко наред ли е, хора? Някой да е пострадал? … Еййй, Ралф! Ти ли си?

Отстрани на спрелия камион пишеше „Химическо чистене, Дери“ и Ралф видя, че шофьорът е единият от братята Вашон от Олд Кейп. Вероятно бе Тригър, най-млдият.

— Аз съм — отвърна Ралф и без да знае или да се пита защо, вече действаше напълно инстинктивно — отиде до Тригър, сложи ръка на рамото му и го поведе обратно към камиона на „Химическо чистене“.

— Онез хора добре ли са?

— Не се безпокой, нищо им няма — побърза да обясни Ралф. Обърна се и видя, че Ед и дебелакът бяха застанали до ремаркето, доближили глави. Отново закапаха студени капки, барабанейки по синия брезент като нетърпеливи пръсти. — Удариха се леко, нищо повече. Сега се договарят.

— Хубаво, хубаво — добродушно каза Тригър Вашон. — Как твоя жена, Ралф?

Ралф се сепна; изведнъж се почувства като човек, който едва по обяд се сеща, че е забравил да изключи печката, преди да тръгне за работа.

— Господи! — възкликна и погледна часовника си, надявайки се да е пет и петнайсет, най-късно пет и трийсет. Вместо това обаче видя, че часът е шест без десет. Вече бе просрочил с двайсет минути времето, в което Каролин го чакаше да й занесе чиния супа и половин сандвич. Сигурно щеше да се разтревожи. Нещо повече, слушайки как гръмотевиците отекват в празния апартамент, тя направо щеше да се изплаши. А ако рукнеше порой, нямаше да е в състояние да затвори прозорците; ръцете вече не й се подчиняваха.

— Ралф? — обади се Тригър. — Нещо не наред ли?

— Нищо — отвърна старецът. — Само дето тръгнах на разходка и изгубих представа за времето. После стана тая катастрофа и… ще ме откараш ли до нас, Триг? Ще ти платя.

— Нищо няма плащаш. И без това ми е на път. Скачай вътре. Мислиш, че тия двамата ще се оправят? Че няма се сбият или нещо такова?

— Няма. Изчакай само секунда.

— Няма проблем.

Ралф се приближи до Ед.

— Всичко наред ли е? Разбрахте ли се вече?

— Да. Ще разрешим въпроса помежду си. И защо не? Всичко свърши само с малко счупени стъкла.

Сега говореше като стария Ед и мъжагата с бялата риза го гледаше с нещо подобно на уважение. Ралф все още се чувстваше объркан и обезпокоен от случилото се, но реши да не се занимава повече. Ед Дипно много му допадаше, ала сега си имаше други грижи — трябваше да мисли за Каролин. За Каролин и за невидимия часовник, който отмерваше последните й часове.

— Чудесно — каза той на Ед. — Тогава си отивам. Напоследък аз приготвям вечерята и вече закъснях.

Понечи да си тръгне. Дебелакът го спря и му протегна ръка.

— Пропуснахме да се запознаем. Казвам се Джон Танди.

— Ралф Робъртс. Приятно ми е.

Танди се усмихна.

— При дадените обстоятелства се съмнявам, че ти е много приятно… но съм ти признателен, че се намеси. Изплаших се не на шега, че работата ще стане дебела.

„И аз си го помислих“ — мислено добави Ралф. Извърна се към Ед и тревожно огледа необичайната за него тениска, прилепнала към стройното му тяло, и белия копринен шал с избродираните червени китайски йероглифи. Забеляза странния му поглед и си каза, че май старият Ед не се е върнал напълно.

— Сигурен ли си, че си добре? — запита го. Искаше да си тръгне, да се върне при Каролин, и същевременно нещо го възпираше. Усещането, че нещо не е наред, не го напускаше.

— Да, добре съм — побърза да отвърне младият мъж и му се усмихна широко, но тъмнозелените му очи останаха сериозни. Изпитателно наблюдаваше Ралф, сякаш се питаше какво ли е видял… и какво

(хей, хей, Сюзън Дей)

ще остане в паметта му от тази случка.

3.

Кабината в камиона на Тригър Вашон ухаеше на чисти, току-що изгладени дрехи — аромат, който, кой знае защо, винаги напомняше на Ралф за пресен хляб. Нямаше седалка за пътници, затова той бе застанал прав, хванал с едната ръка дръжката на вратата, а с другата се бе вкопчил в кош за пране.

— Тая работа доста странна — обади се Тригър, поглеждайки в страничното огледало.

— Дори не подозираш колко си прав — отвърна Ралф.

— Познавам оня с японската кола — Дипно му име. Има много хубава женичка, някой път носи дрехи за химическо. Обикновено изглежда приятен човек.

— Днес явно не беше на себе си.

— Плъпнали му мравки в задника, а?

— Цял мравуняк, мен ако питаш.

Тригър се разсмя гръмко, тупайки с ръка по износената черна пластмаса на големия волан.

— Цял мравуняк! Страхотно! Супер! Туй го запомня! — Изтри насълзените си от смях очи с носна кърпичка, която по размери приличаше на покривка за маса. — Стори се, че господин Дипно излязъл през служебния изход на летището.

— Точно така.

— Трябва пропуск. Как смяташ, откъде взел пропуск, а?

Ралф помисли, намръщи се и поклати глава:

— Не знам. Дори не ми мина през ума. Ще трябва да го питам, като го видя следващия път.

— Ами да. Питай и какво правят мравки. — Това отново го накара да се разсмее, което на свой ред наложи ново използване на кърпичката, излязла сякаш от някоя комична опера.

Когато удължението, свърши и те се озоваха на Харис Авеню, бурята се разрази с всичка сила. Нямаше градушка, но дъждът се изля като истински летен порой и отначало бе толкова силен, че Тригър трябваше да намали скоростта почти до пълзене.

— Леле! — каза той със страхопочитание. — Туй ми напомня голямата буря през осемдесет и пета, когато половината град се наводни от оня проклет Канал! Ти помниш ли я, Ралф?

— Да — отвърна Ралф. — Да се надяваме, че и сега няма да се случи нещо подобно.

— А, няма! — каза ухилено Тригър, взирайки се в пътя през енергично движещите се чистачки. — Сега вече оправиха канализацията. Чудна стана!

От студения дъжд и топлия въздух в кабината предното стъкло се запоти. Машинално Ралф протегна пръст и нарисува нещо

[китайски йероглиф]

— Какво е туй? — попита го Тригьр.

— И аз не знам точно. Май са китайски йероглифи. Беше върху шала, който носеше Ед Дипно.

— Някак познато — каза Тригьр. След това се изхили и плясна с ръка: — Чуй това само! Единственото, което знам кажа на китайски, е му-гу-гай-пан!

Ралф се усмихна, въпреки че не му беше до смях. Мислеше за Каролин. Не можеше да мисли за нищо друго — представяше си отворените прозорци и пердетата, развяващи се като призрачни ръце, докато дъждът се лее в стаята.

— Още ли живееш в двуетажната къща срещу „Червената ябълка“?

— Да.

Тригьр отби до бордюра; гумите на камиона плиснаха струи вода наоколо. Все още валеше като из ведро. Мълнии прорязваха небето, следвани от мощни гръмотевици.

— Остани малко вътре — обади се Тригьр. — След минути поотслабне.

— Ще се оправя. — Ралф не мислеше, че нещо би могло да го задържи и секунда повече в камиона — дори и белезници. — Благодаря, Триг.

— Чакай за малко! Ще дам найлон — сложиш на главата като качулка!

— Не, няма нужда, благодаря, аз само ще…

Той не можеше да намери думи, с които да довърши изречението, и вече почти бе изпаднал в паника. Отвори рязко вратата на камиона и скочи долу, цопвайки до глезените в студената вода, която се стичаше в канавката. Махна на Тригьр, без да се обръща, и забърза по пътеката към къщата, която той и Каролин деляха с Бил Макгавърн, ровейки из джоба си за секретния ключ. Когато стигна до стъпалата към верандата, видя, че няма да му трябва — вратата беше открехната. Бил, който живееше на долния етаж, често забравяше да я заключи и Ралф предпочиташе да мисли, че и сега случаят е такъв, вместо да си представи, че Каролин е излязла да го търси и бурята я е заварила навън. Дори не искаше да допусне подобна възможност.

Влезе припряно в тъмното фоайе, трепвайки, когато поредният оглушителен гръм продъни небето, и се приближи до стълбите. Спря за момент, сложил ръка на парапета, заслушан в капките, стичащи се от подгизналите му панталони и риза върху дървения под. След това тръгна да се качва; искаше му се да хукне нагоре, но вече се беше задъхал. Сърцето му биеше силно и учестено, подгизналите му маратонки бяха като котви, които затрудняваха движенията му. Неизвестно защо Ед Дипно не му излизаше от ума. Притесняваха го онези сковани и резки врътвания на главата, които го караха да изглежда като петел, готвещ се за схватка.

Третото стъпало изскърца пронизително както винаги и отгоре се чуха забързани стъпки. Те не го успокоиха, защото веднага разбра, че не са на Каролин, и когато Бил Макгавърн се надвеси над перилата с пребледняло и разтревожено лице, надничащо изпод сламената му шапка, Ралф никак не беше изненадан. По целия път бе чувствал, че нещо не е наред, нали? Да. Но при сегашните обстоятелства едва ли можеше да нарече това предчувствие. Постепенно му бе станало ясно, че когато нещата достигнеха определена степен на влошаване, вече не можеха да бъдат поправени или променени към добро; те просто продължаваха да се влошават все повече и повече. Предполагаше, че на някакво подсъзнателно ниво винаги го е знаел. Но дори не бе подозирал колко дълъг и мъчителен може да бъде този процес на влошаване.

— Ралф! — извика Бил. — Слава Богу! Каролин получи… е, мисля, че е някакъв пристъп. Току-що се обадих на 911 да пратят линейка.

Старецът откри, че все пак може да изкачи останалите стъпала тичешком.

4.

Тя лежеше на прага на кухнята; разпиляната й коса закриваше лицето й. Ралф помисли, че в това има нещо особено ужасяващо; изглеждаше развлечена, а ако имаше нещо, което Каролин не допускаше, това бе да изглежда по този начин. Коленичи до нея и отметна косата от челото й. Кожата й бе студена като краката му в подгизналите маратонки.

— Исках да я сложа на дивана, но не можах да я вдигна сам — каза Бил притеснено. Той бе свалил сламената си шапка и нервно опипваше лентата й. — Нали знаеш, гърбът ми…

— Зная, Бил, не се тревожи — отвърна Ралф. Той подпъхна ръце под Каролин и я вдигна. Изобщо не му се стори тежка — беше лека като глухарче, чиито пухчета всеки миг ще се разхвърчат от вятъра. — Слава Богу, че си бил тук.

— Малко остана да изляза — отвърна Бил и влезе след него във всекидневната, продължавайки да опипва шапката си.

Това напомни на Ралф за стария Дорънс Марстелър с неговата стихосбирка. „На твое място не бих го докосвал повече — бе казал старият Дорънс. — Ръцете ти не се виждат.“

— Тъкмо бях тръгнал да излизам, когато чух силно тупване… сигурно от падането й… — Бил огледа притъмнялата от бурята всекидневна; изражението му бе едновременно смутено и напрегнато, очите му сякаш търсеха нещо. Изведнъж се сепна и възкликна: — Вратата! Сигурно още е отворена! Ей сега се връщам, Ралф.

Излезе бързешком, но Ралф не го забеляза; денят се бе превърнал в кошмар. Най-лошо от всичко бе цъкането. Чуваше го в стените; вече бе толкова силно, че дори и гръмотевиците не можеха да го заглушат.

Сложи Каролин на дивана и коленичи до нея. Дишането й бе слабо и учестено, а дъхът й вонеше. Но той не извърна глава.

— Дръж се, миличка — каза й. Хвана едната й длан — бе лепкава като челото й — и я целуна нежно. — Само се дръж. Всичко ще бъде наред, ще видиш.

Но не беше, цъкането означаваше, че нищо не е наред. И не идваше от стените — никога не бе идвало от там, а само от жена му. От Каролин. Беше се загнездило в любимата му и тя си отиваше от него; какво щеше да прави без нея?

— Само се дръж — повтори. — Дръж се, чуваш ли? — Целуна отново дланта й и я допря до бузата си. Когато чу воя на приближаващата линейка, се разплака.

5.

Тя дойде в съзнание в линейката, докато се носеха стремглаво през Дери (слънцето отново се беше скрило и от мокрия паваж се вдигаше пара), и отначало забърбори толкова несвързано, че Ралф се изплаши да не би да е получила удар. После, точно когато съзнанието й започна да се прояснява и думите й да стават по-разбрани, тя се сгърчи от нова конвулсия и Ралф и единият от лекарите едва я задържаха на носилката.

Лекарят, който привечер дойде при Ралф в чакалнята на третия етаж, не беше доктор Личфийлд, а доктор Джамал, неврологът. Говореше с тих, успокояващ глас. Обясни, че положението на Каролин се е стабилизирало, че ще я оставят в болницата тази нощ, за да се уверят, че е добре, но на сутринта ще може да я вземе. Ще й предпишат нови лекарства — ще бъдат скъпи, да, но пък ефектът от тях ще бъде невероятен.

— Не бива да губим надежда, господин Робъртс — завърши лекарят.

— Не бива, наистина. Ще има ли още подобни пристъпи, докторе?

Лекарят се усмихна. Заговори с тих глас; думите звучаха дори още по-успокоително, произнесени с мекия му индийски акцент. И макар че доктор Джамал не му каза право в очите, че Каролин ще умре, той бе най-прям от всички лекари, с които Ралф бе говорил през тази тягостна година, през която съпругата му се бореше със смъртта. Новите лекарства вероятно щели да предотвратят пристъпите, но нещата били стигнали до стадий, в който на всички предвиждания трябвало да се гледа „с известни резерви“. За съжаление туморът се увеличавал въпреки всичките усилия на лекарите.

— Възможно е да последват и проблеми с двигателната система — каза доктор Джамал с успокоителния си глас. — Страхувам се, че констатирах и известно влошаване на зрението.

— Мога ли да остана при нея тази нощ? Така ще спи по-спокойно. — Помълча и добави: — Аз също.

— Разбира се! — усмихна се лекарят. — Много добра идея!

— Да — въздъхна Ралф. — И аз мисля така.

6.

Седна до леглото на съпругата си, заслушан в цъкането, което не идваше от стените, и си помисли: „Не е далеч денят — може би тази есен или зима — когато отново ще се озова заедно с нея в тази стая.“ Усети, че тази мисъл е пророческа; наведе се и положи глава на белия чаршаф, покриващ гърдите на жена му. Не искаше отново да плаче, но въпреки това се разрида.

Цъкането: Беше толкова силно и настоятелно.

„Ще ми се да мога да пипна онова, което издава този звук — помисли той. — Ще го тъпча, докато се пръсне на хиляди парченца. Господ ми е свидетел, че ще го направя!“

Унесе се на стола си малко след полунощ, а когато се събуди на следващата сутрин, въздухът бе най-прохладният от седмици насам и Каролин беше будна, говореше свързано и погледът й бе прояснен. Всъщност почти не личеше, че е болна. Ралф я отведе у дома и се захвана с трудната задача да направи последните й месеци възможно най-леки. Измина доста време, преди отново да се сети за Ед Дипно; дори и след като започна да вижда синините по лицето на Хелън Дипно, измина доста време, преди да се сети за самия Ед.

Докато знойното лято преминаваше в есен, а есента угасваше, превръщайки се в последната зима на Каролин, мислите на Ралф се оказваха все повече и повече заети с часовника на смъртта, чието цъкане сякаш ставаш все по-силно и по-силно, макар и да се забавяше.

Но нямаше проблеми със съня си.

Те дойдоха по-късно.

[1] Калиопа — вид музикален инструмент. — Б.пр. ↑

ПЪРВА ЧАСТ
ПЛЕШИВИ ДОКТОРЧЕТА

„Между тези, които могат да спят, и тези, които не могат, зее огромна пропаст.

Това е едно от най-големите деления на човечеството.“

„Войници и монахини“

Айрис Мърдок

ПЪРВА ГЛАВА

1.

Около месец след смъртта на жена си Ралф Робъртс започна да страда от безсъние за пръв път в живота си.

Отначало това не го смущаваше, сетне започна да се тревожи. Шест месеца по-късно изпадна в ужасно състояние, с което не можеше да се примири. Питаше се дали до края на живота си не ще може изобщо да мигне. „Разбира се, че няма да се стигне дотам — казваше си, — това е невъзможно.“

Но дали наистина беше невъзможно? Не бе напълно сигурен, точно в това бе проблемът, а и книгите в обществената библиотека на Дери, които третираха този въпрос, не му помогнаха да си изясни нещата. Някои автори наричаха безсънието симптом, други болест, и поне един от тях го смяташе за мит. Но проблемът бе много по-сериозен; доколкото Ралф успя да разбере от книгите, никой не бе сигурен какво точно представлява сънят.

Знаеше, че трябва да престане да чете учебници по медицина и да отиде на лекар, но откри, че му е учудващо трудно да го направи. Явно още имаше зъб на доктор Личфийлд. В края на краищата именно той първоначално бе определил мозъчния тумор на Каролин като обикновена мигрена (макар и Ралф да имаше чувството, че Личфийлд, който бе стар ерген, навярно е мислел, че Каролин просто си въобразява), а след като бе поставена правилната диагноза, престана да я посещава. Ралф беше сигурен, че ако му бе поискал обяснение за това, Личфийлд щеше да му каже, че е прехвърлил случая на Джамал, специалиста… и че всичко е наред. Само че Ралф го бе погледнал право в очите в редките случаи, когато го бе срещал между първите конвулсии на Каролин през миналия юли и смъртта й този март, и смяташе, че е забелязал в погледа му смесица от неудобство и вина. Това бе погледът на човек, който полага всички усилия да забрави, че е оплескал нещата. Ралф смяташе, че единствената причина, поради която все още можеше да гледа Личфийлд, без да му се прииска да му размаже физиономията, бе казаното му от доктор Джамал — че и по-ранната диагноза не би имала никакво значение; когато е започнало главоболието на Каролин, туморът вече е бил пуснал здраво корени и несъмнено е изпращал болни клетки към други участъци на мозъка й.

В края на април доктор Джамал бе заминал да практикува в Южен Кънектикът и Ралф усещаше липсата му. Мислеше си, че би могъл да сподели с него проблемите, свързани с безсънието, и смяташе, че Джамал би го изслушал по начин, по който Личфийлд нямаше… или не би могъл да го изслуша. Към края на лятото Ралф бе прочел достатъчно за безсънието, за да знае, че типът, от който страдаше, макар и да се срещаше често, бе доста по-необичаен от обикновеното безсъние, при което се заспива трудно. Хората, които не страдат от безсъние, обикновено достигат първия стадий на съня от седем до двайсет минути след лягане. На трудно заспиващите, от друга страна, понякога им трябват до три часа, за да се унесат, и докато обикновените хора започват да навлизат в третата фаза на съня (която някои от старите учебници наричаха „тета-сън“) около четирийсет и пет минути след заспиването, на трудно заспиващите им трябва поне още час или два, за да я достигнат… и доста нощи това изобщо не се случваше. Събуждат се неотпочинали, понякога със смътни спомени за неприятни, объркани сънища, а най-често с погрешното впечатление, че са били будни през цялата нощ. След смъртта на Каролин Ралф започна да страда от преждевременно събуждане. Продължаваше да си ляга винаги след завършването на новините в единайсет и все така заспиваше почти веднага, но вместо да се буди точно в 6:55, пет минути преди да се включи радиочасовникът, той започна да се буди в шест. Отначало си мислеше, че това се дължи на леко уголемената му простатна жлеза, но когато се събудеше, не му се ходеше чак толкова неотложно до тоалетната и откри, че му е невъзможно да заспи отново дори и след уриниране. Просто лежеше в леглото, което бе делил с Каролин в продължение на толкова години, чакайки да стане седем без пет (или поне без петнайсет), за да се вдигне. След време дори престана да се мъчи да заспи отново; просто си лежеше, скръстил леко подутите си ръце на гърдите, и се взираше в тавана с очи, които сякаш бяха достигнали размерите на топки за тенис. Понякога си мислеше за доктор Джамал, който сега бе в Уестпорт и говореше с мекия си успокоителен индийски акцент. Друг път си мислеше за екскурзиите, които двамата с Каролин бяха предприемали в добрите стари дни, а споменът, към който непрекъснато се връщаше, бе за един горещ следобед в Сенд Бийч, Бар Харбър. Двамата седяха по бански на една маса за пикник под голям шарен чадър, хапваха си вкусни пържени миди, пиеха бира „Будвайзер“ и наблюдаваха как платноходките се носят из тъмносините океански води. Коя година бе това? Хиляда деветстотин шейсет и четвърта? Хиляда деветстотин шейсет и седма? Имаше ли значение? Вероятно не.

Промените в „графика“ на съня му също не биха имали значение, ако всичко беше спряло дотам; Ралф щеше да свикне с тях не само с лекота, но и с благодарност. Всички книги, в които се ровеше през това лято, потвърждаваха една народна мъдрост — колкото повече остаряваш, толкова по-малко спиш. Ако загубата на някой и друг час сън на нощ бе единствената цена, която трябваше да плати за това, че бе „седемдесетгодишен младеж“, би се примирил, дори би си казал, че се е отървал леко.

Но промените не свършиха дотам. Когато настъпи първата седмица на май, Ралф вече се будеше от птичите песни в 5:15. Опита няколко нощи да спи с ушни тапи, макар още от самото начало се съмняваше, че ще свършат работа. Не го будеха завърналите се от топлите страни птици, нито изгърмяването от ауспуха на някой камион, минаващ по Харис Авеню. Бе от хората, които могат да спят дори под звуците на духов оркестър, и не смяташе, че е изгубил тази способност. Промяната бе в съзнанието му. Там имаше някакъв бутон, нещо го включваше всеки ден малко по-рано и Ралф нямаше никаква представа как да предотврати това.

В началото на юни започна да „изскача“ от съня като човече на пружина в 4:30, най-късно в 4:45. А към средата на юли — който не бе така горещ като юли деветдесет и втора, но пак бе достатъчно зноен — той се будеше около четири часа. Именно през тези дълги, задушни нощи, изтегнал се почти на ръба на леглото, където с Каролин се бяха любили толкова много топли (и студени) нощи, започна да си мисли в какъв ад ще се превърне животът му, ако напълно загуби съня си. Денем все още можеше да се отнася с насмешка към подобна мисъл, но бе започнал да открива някои обезпокояващи истини за „тъмната нощ на душата“, както я бе нарекъл Скот Фицджералд, ала в 4:15 сутринта всичко изглеждаше възможно. Всичко.

През деня той все още бе в състояние да си казва, че просто в момента цикълът на съня му се пренастройва, че тялото му реагира напълно нормално на големите промени в живота му, от които пенсионирането и загубата на съпругата му бяха двете най-значителни. Понякога, когато разсъждаваше за новия си живот, се сещаше за думата „самота“, но упорито отбягваше страховитата дума, започваща с Д, напъхвайки я обратно в дълбокия шкаф на подсъзнанието си, ако случайно се мернеше за миг в мислите му. Със самотата можеше да се справи. С депресията — не.

„Може би ти трябват повече физически упражнения — мислеше си той. — Малко разходки, като миналото лято. В края на краищата напоследък водиш доста заседнал живот — ставаш, ядеш препечени филийки, четеш книга, гледаш телевизия, купуваш си от отсрещната закусвалня сандвич за обяд, работиш в градината, от време на време ходиш до библиотеката или Хелън ти идва на гости с бебето, вечеряш, понякога сядаш на верандата и бъбриш с Макгавърн или с Лоуис Шаси. А после какво? Чешеш още малко, пак гледаш телевизия, измиваш се, лягаш си. Заседнал живот. Скука. Нищо чудно, че се будиш рано.“

Само дето всичко това бяха пълни глупости. Безспорно животът му наистина изглеждаше заседнал, но всъщност не беше. Градината бе един хубав пример за това. Работата, която вършеше там, нямаше да му донесе приз за градинарство, но изобщо не можеше да се нарече „размотаване“. Почти всеки следобед плевеше лехите, докато потта избиеше по ризата му във формата на тъмно разклонено дърво и образуваше влажни петна под мишниците му, и доста често той се разтреперваше от изтощение, преди да си позволи да приключи. „Наказание“ би била доста по-подходяща дума от „размотаване“, но наказание за какво? За това, че се буди преди зазоряване ли?

Не знаеше и не искаше да знае. Работата в градината заемаше по-голямата част от следобедите му, откъсваше ума му от неща, за които не искаше да мисли, и това бе достатъчна компенсация за схванатите мускули и за черните петна, кръжащи от време на време пред очите му. Започна да се задържа в градината през целия август, дълго след като ранната реколта беше вече прибрана, а късната беше съсипана от сушата.

— Трябва да престанеш — каза му една вечер Бил Макгавърн, докато седяха на верандата и пиеха лимонада. Беше средата на август и Ралф бе започнал да се буди всяка сутрин към 3:30. — Сигурно е опасно за здравето ти. И което е по-лошо, приличаш на умопобъркан.

— Може и да съм — сопна се старецът и явно или тонът му, или погледът му бяха достатъчно убедителни, защото Макгавърн смени темата.

2.

Отново започна своите разходки — нищо подобно на маратоните от деветдесет и втора, но успяваше да измине по три километра дневно, ако не валеше. Обичайният му маршрут го отвеждаше по хълма, наречен „Горната миля“ до обществената библиотека на Дери, а след това и до антикварната книжарница, в която се продаваха и вестници, на ъгъла на Уичъм и Мейн.

Книжарницата се намираше до едно магазинче за разни вехтории, наречено „Роуз — дрехи втора употреба“, и докато минаваше покрай него един ден през месец август на своето недоволство, Ралф видя нов плакат между обявите за отдавна състояли се пикници и църковни събирания, който бе залепен така, че покриваше наполовина един пожълтял афиш с надпис „ПАТ БЮКАНЪН — ПРЕЗИДЕНТ“.

Жената на двете снимки в горната част на плаката бе красива, трийсетинагодишна блондинка, но нещо във фотографиите — сериозен анфас отляво, сериозен профил отдясно, и двете на бял фон — накара Ралф да се закове на място. Гледайки тези снимки, човек би помислил, че мястото им е по стените на пощенските станции или че трябва да бъдат показани по време на телевизионните новини… и както се виждаше от надписа на плаката, това не бе случайно.

Снимките го бяха накарали да спре, но това, което го задържа, бе името на жената.

ТЪРСИ СЕ ПО ОБВИНЕНИЕ В УБИЙСТВО СЮЗЪН ЕДВИНА ДЕЙ — това бе отпечатано с едри черни букви в горния край на плаката. А под снимките, които приличаха на полицейски, в червено:

СТОЙ ДАЛЕЧ ОТ НАШИЯ ГРАД!

В най-долната част на плаката имаше надпис със съвсем дребен шрифт. Зрението на Ралф доста се бе влошило след смъртта на Каролин — всъщност по-точно би било да се каже, че направо беше отишло по дяволите — и той трябваше да се приведе, докато челото му се опря в прашната витрина на „Роуз — дрехи втора употреба“, за да разчете текста:

По поръчка на Комитет за закрила на живота, Мейн

Някъде дълбоко в съзнанието му един глас прошепна: „Хей, хей, Сюзън Дей! Колко дечица си убила, брей?“

Сюзън Дей, спомни си Ралф, бе политическа активистка от Ню Йорк или Вашингтон, от онези бързореки жени, които редовно докарваха таксиметрови шофьори, бръснари и строителни работници до състояние на дива ярост и пяна по устата. Той обаче не можеше да си обясни защо това безсмислено стихче бе изникнало в съзнанието му; то бе свързано с някакъв спомен, който му убягваше. Може би старият му уморен мозък просто бе свързал името на Сюзън Дей с онзи протестен лозунг срещу Виетнамската война от шейсетте години: „Хей, хей, Ел Би Джей[1], колко дечица си убил, брей?“

„Не, не е това — помисли си. — Близко си, но не съвсем. Това беше…“

Точно преди да свърже стихчето с Ед Дипно, един глас се обади току до него:

— Земя вика Ралф, Земя вика Ралф, обади се, Ралфи!

Ралф се извърна по посока на гласа. Бе едновременно шокиран и развеселен от откритието, че е задрямал прав. „Божичко — помисли си, — човек изобщо не подозира колко е важен сънят, докато го загуби. Тогава подовете започват да се накланят, а всички предмети да придобиват странни форми.“

Човекът, който го бе заговорил, беше Хамилтън Девънпорт, собственикът на антикварната книжарница. Той подреждаше книги с меки корици и пъстри обложки на количката с лавици, която държеше пред магазинчето си. Лулата му от царевичен кочан — на Ралф тя винаги му приличаше на комин от макет на параход — стърчеше от ъгъла на устата му, изпращайки клъбца синкав дим в нажежения въздух. Уинстън Смит, старият му сив котарак, седеше пред отворената врата на магазинчето. Наблюдаваше Ралф с безразличните си жълти очи, сякаш искаше да му каже: „Мислиш, че знаеш какво е да си стар, приятелче? Аз съм живото доказателство, че и хабер си нямаш какво е да остарееш.“

— Да му се не види, Ралф — каза Девънпорт. — Извиках те поне три пъти.

— Бях се замислил — отвърна старецът. Мина край количката, пресегна се (Уинстън Смит не мръдна от мястото си, демонстрирайки царствено пренебрежение) и грабна двата вестника, които купуваше всеки ден: бостънския „Глоуб“ и „Ю Ес Ей Тудей“. Вестникът на Дери „Нюз“, Ралф получаваше направо вкъщи благодарение на вестникарчето Пит. Ралф понякога разправяше, че единият от трите вестника е хумористичен, но никога не може да реши точно кой. — Напоследък не мога…

Внезапно млъкна — пред очите му изникна лицето на Ед Дипно. Точно от Ед беше чул това злобно стихче и никак не бе чудно, че му бе необходимо известно време, за да се сети. Ед Дипно бе последният човек, от когото би очаквал да чуе подобно нещо.

— Ралфи? — обади се Девънпорт. — Май пак се изгуби нанякъде.

Ралф примигна.

— О, извинявай. Напоследък не мога да спя, това бях почнал да ти казвам.

— Неприятно… но има и по-сериозни проблеми. Пий по чаша топло мляко и слушай някаква тиха музика половин час преди лягане.

Това лято Ралф бе започнал да открива, че очевидно всички американци имат любим лек против безсънието, някоя малка приспивна магия, която се предава от поколение на поколение като семейната Библия.

— Бах е подходящ, Бетовен също, а и Уилям Акерман става. Но най-важното — Девънпорт вдигна пръст, за да подчертае думите си — е да не ставаш от стола си през този половин час. За каквото и да било. Няма да вдигаш телефона, да навиваш часовника и да изкарваш кучето навън, да си миеш зъбите… абсолютно нищо! И после, когато си легнеш… бам! Заспиваш моментално!

— Ами ако, както си седиш в любимия люлеещ се стол, изведнъж усетиш, че имаш неотложна естествена нужда? — запита Ралф. — Подобно нещо може да ти дойде изневиделица, ако си на моята възраст.

— Свърши я в гащите — отвърна Девънпорт и избухна в смях. Ралф се усмихна, но повече по задължение. Безсънието вече съвсем не му даваше повод за смях. — В гащите! — изкиска се Хам. Плясна с ръка по количката и поклати глава.

Ралф случайно сведе поглед към котарака. Уинстън Смит го изгледа с безразличие, спокойните му жълти очи сякаш казваха: „Така си е, глупав е, но си е мой.“

— Как го измислих, а? — възкликна Хамилтън Девънпорт, майсторът на остроумните отговори. — Да го свършиш а? — Той се изхили, поклати глава и взе двете банкноти, които Ралф му бе подал. Пъхна ги в джоба на късата си червена престилка и извади дребни. — Толкова, нали?

— Точно тъй. Благодаря, Хам.

— Ъхъ. И шегата настрана, опитай с музиката. Наистина върши работа. Кара мозъчните ти клетки да си отпочинат или нещо такова.

— Ще опитам. — Най-досадното беше, че сигурно наистина щеше да опита, както вече бе приложил рецептата на госпожа Рапапорт с лимон и гореща вода и съвета на Шона Маклюър как да прочиства ума си, забавяйки потенето си, концентрирайки се върху думата „прохладно“ (само че когато Шона го казваше, излизаше пруххх-ладно). Когато се опитваш да се справиш с бавно, но неумолимо разстройване на нормалния ти сън, всяко домашно средство започва да ти изглежда добро.

Ралф понечи да си тръгне, но изведнъж се обърна.

— Какъв е този плакат при съседа?

Хам Девънпорт сбърчи нос.

— В магазинчето на Дан Долтън ли? Ако мога, изобщо не надничам вътре. Разваля ми апетита. Да не е сложил някаква нова гадост на витрината?

— Явно е нов — не е пожълтял като останалите и не е наплют от мухи. Прилича на плакат за издирване, само че на снимките е Сюзън Дей.

— Сюзън Дей ли… кучият му син! — Той злобно изгледа съседното магазинче.

— Каква е тя? Председателка на Националната женска организация или нещо такова?

— Бивша председателка и една от основателките на „Сестри по оръжие“. Авторка е на „Сянката на майка ми“ и „Момини сълзи“ — втората книга е за малтретираните жени и защо повечето от тях не повдигат искове срещу мъжете, които им нанасят побои. За нея получи награда „Пулицър“. Сюзън Дей в момента е една от трите или четирите най-влиятелни жени в американската политика, при това е чудесна писателка. Оня хитрец знае, че съм сложил една от петициите й на касата в книжарницата.

— Какви петиции?

— Опитваме се да я доведем тук, за да произнесе реч. Знаеш, че ония от „Право на живот“ се опитаха да хвърлят запалителна бомба в дружеството „Грижи за жената“ миналата Коледа.

Ралф мислено се спусна в черната яма на спомените за кошмара, който бе преживял в края на деветдесет и втора, и промърмори:

— Е, спомням си, че ченгетата бяха хванали някакъв тип с туба бензин на паркинга на болницата, но не знаех, че…

— Това беше Чарли Пикъринг. Той е член на „Хляб наш насъщен“, една от групите на „Право на живот“, която непрекъснато провежда демонстрации — обясни Девънпорт. — Те са го накарали да го стори — бъди сигурен. Тази година обаче не се занимават с палежи; ще се опитат да накарат Градския съвет да промени регулацията и да премахне центъра „Грижи за жената“. Може и да успеят. Нали познаваш Дери, Ралф — не може да се каже, че е гнездо на либерализма.

— Така е — кисело се усмихна старецът. — А „Грижи за жената“ действително е клиника за аборти, нали?

Антикварят ядно го изгледа и рязко врътна глава към „Дрехи втора употреба“.

— Така я наричат тъпанари като тоя, само дето използват думата фабрика вместо клиника. Не обръщат внимание на всичко останало, с което се занимава центърът. — На Ралф му се стори, че Девънпорт говори като човека, който рекламира по телевизията чорапогащи, на които не се пускат бримки. — Там дават семейни съвети, разследват случаи на побои на деца и съпруги и имат общежитие за малтретирани жени. Разполагат с консултация за изнасилени жени и с денонощно работеща телефонна линия за подобни случаи. Накратко, те олицетворяват всичко, което кара Марлборо типове като Долтън да пикаят газ.

— Но те все пак извършват аборти — каза Ралф. — Затова са и демонстрациите, нали?

Хората с плакати пред ниската, невзрачна тухлена сграда, в която се помещаваше „Грижи за жената“, обикаляха там от години, или поне така му се струваше. Изглеждаха прекалено бледи и напрегнати, някак сляпо убедени, че Бог е на тяхна страна. По плакатите, които носеха, имаше надписи от рода на: И НЕРОДЕНИТЕ ИМАТ ПРАВА, ЖИВОТЪТ — КАКЪВ ПРЕКРАСЕН ИЗБОР и безсмъртният лозунг АБОРТЪТ Е УБИЙСТВО! В няколко случая жени, които бяха ползвали услугите на клиниката — която се намираше до родилния дом на Дери, макар и хората да не я свързваха с него — бяха буквално заплювани.

— Да, извършват аборти — каза Хам. — Имаш нещо против това ли?

Ралф си спомни колко години с Каролин мечтаеха да имат дете — години, изпълнени с напразни надежди, през които тя веднъж бе пометнала след петмесечна бременност — и сви рамене. Внезапно денят му се стори твърде горещ, а краката му сякаш бяха от олово. Мисълта за обратния път към къщи — особено участъка, който минаваше по Горната миля — му тежеше като огромна риба, която се мята на въдицата.

— Ами не знам — промълви колебливо. — Само ми се ще… да няма такива истерии.

Девънпорт изсумтя, приближи се до витрината на съседа си и се втренчи във фалшивия плакат за издирване. В този момент един висок, блед човек с козя брадичка — пълна противоположност на каубоите от рекламите на „Марлборо“, би казал Ралф — изникна от мрачната вътрешност на „Дрехи втора употреба“ като поопърпан призрак от водевил. Забеляза какво гледа Девънпорт и презрително се усмихна. Ралф си помисли, че при друга ситуация подобна усмивка би могла да му коства един-два избити зъба или счупен нос. Особено в адски горещ ден като този.

Антикварят посочи плаката и поклати ядосано глава.

Долтън се усмихна още по-широко и помаха с ръце, сякаш искаше да каже: „Не ми пука какво мислиш?“ Сетне се прибра.

Девънпорт се върна при Ралф; по страните му бяха избили яркочервени петна.

— Снимката на тоя човек трябва да стои в речника срещу „сплескан чеп“ — промърмори той.

„Сигурно точно това си мисли и той за теб“ — каза си Ралф, но, разбира се, не го изрече.

Антикварят застана пред количката с книги, пъхна ръце в джобовете си и мрачно се втренчи в плаката на

(хей, хей)

Сюзън Дей.

— Е — каза Ралф. — Май по-добре да си… Девънпорт се сепна и промълви:

— Изчакай. Моля те подпиши петицията. Та да ми пооправиш настроението.

Ралф запристъпва от крак на крак.

— Ооикновено не се намесвам в подобни конфликти…

— Хайде де, Ралф — произнесе Девънпорт с тон, в който се долавяше укор. — Тук не става въпрос за конфликт, а за това да направим така, че психопати и откачалки като ония от „Хляб наш насъщен“ и политически неандерталци като Долтън да не затворят един наистина полезен за жените център. Не те карам да подкрепиш опити с химическо оръжие върху делфини.

— Не — отвърна Ралф. — Наистина не ме караш.

— Надяваме се да изпратим пет хиляди подписа на Сюзън Дей до първи септември. Вероятно няма да свършат работа — Дери е само едно малко градче, а тя сигурно вече е запълнила програмата си до следващия век — но от опит глава не боли.

Ралф помисли дали да не му каже, че единствената петиция, която иска да подпише, е до боговете на съня с молба да му върнат трите часа здрав нощен сън, които му бяха отнели, но като го погледна, реши да не го прави.

„Каролин би подписала проклетата петиция — помисли си. — Не беше привърженичка на абортите, но пък и не обичаше мъже, които се връщат у дома, след като баровете са затворили, и използват жените и децата си като футболни топки.“

Ала това не би било главната причина, за да подпише петицията; тя щеше да го направи заради надеждата (макар и слаба) да види луда глава като Сюзън Дей на живо. Би го направила заради вроденото любопитство, което бе доминиращата особеност на характера й — нещо толкова силно, че дори и мозъчният тумор не бе успял да го унищожи. Два дни преди да умре. Каролин бе издърпала билета за кино, използван за отбелязване, от книгата, която бе оставил на масичката до леглото й, защото бе поискала да разбере кой филм е гледал. Беше „Доблестни мъже“ и Ралф с изненада установи каква болка му причинява споменът. Дори и след толкова време мъката беше непоносима.

— Разбира се — обърна се към Хам. — С удоволствие ще я подпиша.

— Браво, мой човек! — възкликна книжарят и го тупна по рамото. Намръщеното му изражение се смени от широка усмивка, но за Ралф промяната не бе кой знае какво подобрение. Усмивката бе пресилена и не особено привлекателна. — Заповядай в бърлогата ми.

Ралф го последва в ухаещото на тютюн магазинче, което никак не приличаше на бърлога. Уинстън Смит побягна пред тях, спирайки само веднъж, за да ги изгледа със странните си жълтеникави очи. „Глупав е, но и ти не падаш по-долу“, сякаш казваше погледът му. При сегашните обстоятелства Ралф бе склонен да му повярва. Пъхна вестниците под мишница, наведе се над разчертания лист на тезгяха до касата и подписа петицията, която канеше Сюзън Дей да дойде в Дери, за да говори в защита на „Грижи за жената“.

3.

Справи се с изкачването на хълма по-добре, отколкото очакваше, и прекоси кръстовището на „Уичъм“ и „Джаксън“, мислейки си: „Видя ли? Не беше толкова зле, не бе…“

Внезапно осъзна, че ушите му бучат, а краката му треперят. Спря в края на „Уичъм“ и сложи ръка на гърдите си. Усещаше как сърцето му бие, изпомпвайки кръвта накъсано и ожесточено, което го изплаши. Дочу шумолене на хартия и видя как някаква рекламна брошура изпадна от бостънския „Глоуб“ и полетя в канавката. Понечи да я вдигне, но се спря. „Хей, приятел, ако се наведеш, със сигурност ще паднеш. По-добре я остави на метача.“

— Да, добре, хубава идея — промърмори и се изправи. Черни точки закръжиха пред очите му като странно ято гарвани и за миг бе почти уверен, че непременно ще се просне на земята.

— Ралф? Добре ли си?

Предпазливо вдигна поглед и видя Лоуис Шаси, която живееше от другата страна на Харис Авеню и на половин пресечка от дома му. Тя седеше на една от пейките в началото на Строфорд Парк и вероятно чакаше автобуса за Канал Стрийт да мине, за да отиде с него до центъра.

— Нищо ми няма — промърмори и насили краката си да се помръднат. Имаше чувството, че върви през лепкав сироп, ио му се стори, че с лекота се добра до пейката. Все пак не можа да се въздържи и с облекчение изпъшка, докато сядаше до съседката.

Лоуис Шаси имаше големи черни очи — от онези, които наричаха „испански“ — и той можеше да се обзаложи, че те са побърквали доста момчета в годините, когато тя бе учила в гимназията. Те все още бяха най-хубавата й черта, но на Ралф не му се понрави неспокойния й поглед. Беше… някак странен и го разтревожи.

— Нищо ти няма — повтори като ехо Лоуис.

— Абсолютно. — Той извади носната кърпичка от задния си джоб, провери дали е чиста и избърса челото си с нея.

— Честно да ти кажа, не изглеждаш добре.

Ралф се нервира от забележката й, но си замълча.

— Блед си, потен, отгоре на всичко сипеш боклуци.

Той изненадано я изгледа.

— Нещо изпадна от вестника ти. Мисля, че беше рекламно приложение.

— Така ли?

— Много добре знаеш, че е така. Извини ме.

Стана, пресече улицата, наведе се (Ралф забеляза, че макар ханшът й да е широчък, краката й все още бяха доста стройни за жена, която гони седемдесетте) и вдигна брошурата. Върна се и отново седна.

— Всичко е наред.

Той неволно се усмихна:

— Благодаря ти.

— Няма защо. Добре би ми дошъл един купон за „Максуел Хаус“ или за диетична кока-кола. Толкова напълнях след смъртта на мъжа ми…

— Не си пълна, Лоуис.

— Благодаря, ти си истински джентълмен, но пека не сменяме темата. Зави ти се свят, нали? Всъщност за малко не припадна.

— Само спрях да си поема дъх — промърмори той и извърна поглед към децата, които играеха бейзбол в парка. Здравата се бяха улисали в играта, смееха се и си подхвърляха закачки. Ралф им завидя, задето не се задъхват.

— Значи си поемаше дъх, а?

— Да.

— Само това?

— Слушай, започваш да бърбориш като развалена плоча.

— Е, позволи на развалената плоча да ти каже нещо. Смахнато е да изкачваш хълма в тази жега. Ако искаш да се разхождаш, защо не използваш предишния си маршрут?

— Защото ми напомня за Каролин — отвърна той; никак не му хареса грубият начин, по който прозвучаха думите му, но не можа да се сдържи.

— Да му се не види — промълви тя и леко докосна ръката му. — Извинявай.

— Няма нищо.

— Не е така. Трябваше да се досетя. Но видът ти преди малко ме стресна. Вече не си двайсетгодишен, Ралф. Нито пък на четирийсет. Не искам да кажа, че не си в добро състояние — веднага се вижда, че си в отлична форма за човек на твоята възраст — но трябва повече да се грижиш за себе си. Каролин би желала това.

— Зная, но наистина съм…

… добре, искаше да каже той, но изведнъж вдигна поглед от ръцете си, взря се отново в черните й очи и онова, което съзря, за миг го накара да замлъкне. В тях се четеше тъга… или пък самота. Може би и двете. Във всеки случай това не беше единственото, което видя. Очите й сякаш бяха огледало, в което видя себе си.

„Държиш се глупаво — казваха те. — Може би и двамата го правим. Ти си на седемдесет и си вдовец, Ралф. Аз съм на шейсет и осем и също съм сама. Колко ли още ще седим на предната ти веранда, а Бил Макгавърн ще играе ролята на компаньонка? Надявам се да не е прекалено дълго, защото, да прощаваш за израза, не сме като кадилаци, току-що извадени от автосалона.“

— Ралф? — обади се Лоуис, внезапно загрижена. — Добре ли си?

— Да — отвърна той, отново свеждайки поглед към ръцете си. — Да, разбира се.

— Изражението ти беше такова, сякаш… и аз не знам.

Ралф се питаше дали жегата и изкачването на хълма все пак не са му повлияли зле. Защото в края на краищата това бе Лоуис, която Макгавърн винаги наричаше (с иронично повдигане на веждата) „нашата Лоуис“. Действително тя все още беше в добра форма — имаше стройни крака, хубав бюст и чаровни очи — може би той не би имал нищо против да легне с нея, тя също. Но какво ще се случи после? Ако случайно види билет, подаващ се от книгата, която той чете, ще го издърпа, люоопитна да разбере кои филм е гледал, без да се замисли, че съпругът й не ще намери страницата, до която е стигнал.

Едва ли. Често се улавяше как се взира в деколтето й, докато тримата седяха на верандата, пиеха чай с лед, наслаждавайки се на прохладната вечер. Все пак смяташе, че малката му глава може да вкара голямата в беля дори на седемдесетгодишна възраст. Това, че остарява, не означаваше да му отпуска края.

Изправи се, чувствайки погледа на Лоуис, и се постара да не се прегърбва.

— Благодаря за загрижеността — каза той. Искаш ли да се поразходиш с един старец?

— Благодаря ти, но отивам в центъра. Видях много хубава розова прежда в „Кръжок по шев“ и ми се ще да си оплета пуловер.

Ралф се ухили.

— Направи го. — Отново хвърли поглед към децата, които играеха бейзбол. Докато ги наблюдаваше, едно момче с рижава коса се втурна от трета база, хвърли се напред… и тупна на земята. Ралф потръпна, представяйки си линейки с виещи сирени, но рижият хлапак скочи на крака със смях и извика:

— Пропусна, маркуч такъв!

— Брей, не съм! — отвърна негодуващо другият, но после и той се разсмя.

— Мечтаеш ли понякога отново да си на тази възраст, Ралф? — обади се Лоуис.

Той се позамисли, сетне отвърна:

— Понякога. Но през повечето време ми изглежда твърде уморително. Заповядай у нас довечера.

— Може и да дойда.

Ралф пое по Харис Авеню, чувствайки прекрасните й очи върху себе си, полагайки всички усилия да върви изправен. Реши, че се справя доста добре, макар и да беше трудно. Никога през живота си не се бе чувстват така уморен.

[1] Ел Би Джей (LBJ) — инициалите на президент Линдън Джонсън. — Бел.пр. ↑

ВТОРА ГЛАВА

1.

Ралф позвъни на доктор Личфийлд по-малко от час след разговора си с Лоуис и сестрата със сексапилния глас му съобщи, че може да го запише за следващия вторник в десет сутринта. Ралф отвърна, че му е удобно. След това затвори телефона, отиде във всекидневната, седна в люлеещия се стол, от който се виждаше Харис Авеню, и си припомни как отначало доктор Личфийлд лекуваше мозъчния тумор на жена му с аспирин и брошури, разясняващи различните методи за отпускане. После се досети за изражението на доктора, след като тестовете потвърдиха лошите новини на компютърния скенер… изражението на вина и неудобство.

От другата страна на улицата няколко деца, които скоро щяха пак да тръгнат на училище, излязоха от „Червената ябълка“, грабнали шоколадчета и близалки. Гледайки ги как се качват на велосипедите си и отпрашват под жаркото слънце, той си помисли същото, което си казваше при всяко изплуване на спомена за очите на доктор Личфийлд: че най-вероятно се е излъгал.

„Работата е там, стари приятелю, че искаше Личфийлд да се чувства неудобно… дори нещо повече — искаше ти се да изглежда гузен.“

Твърде вероятно бе Карл Личфийлд да е прекрасен човек и отличен лекар, но въпреки това Ралф отново се обади в кабинета му половин час по-късно. Обясни на сестрата със сексапилния глас, че току-що е проверил отново календара си и е открил, че следващия вторник в десет има друг ангажимент. Уговорил си е час при педикюриста и съвсем бил забравил.

— Паметта започна да ми изневерява — добави той.

Сестрата предложи следващия четвъртък в два следобед.

Ралф обеща да й се обади отново.

„На лъжата краката са къси — помисли си, затваряйки телефона, бавно се върна до люлеещия се стол и се настани в него. — Вече няма да стъпиш при него, нали?“

Ами да. Не че доктор Личфийлд ще страда заради това; ако изобщо се сети за Ралф, навярно само ще си каже: „Един дъртак по-малко ще ми пърди в лицето, докато му преглеждам простатата.“

„Добре, но какво ще предприемеш за безсънието си, Ралф?“

— Половин час преди лягане ще слушам класическа музика — изрече на глас. — И ще си купя пеленки за ония досадни естествени нужди.

Изсмя се, като си представи комичната картинка, и се стресна. В смеха му се долавяше истерична нотка, която не му се нравеше особено — всъщност го плашеше — но въпреки това мина още известно време, преди да се овладее.

Все пак реши да опита лека на Хамилтън Девънпорт (без пеленките, много благодаря), както бе опитал повечето от цяровете, които му бяха казвали най-различни хора, желаещи да му помогнат. Това го накара да си спомни за първия цяр на такъв доброжелател и отново се ухили.

Идеята бе на Макгавърн. Една вечер той бе седнал на верандата, когато Ралф донесе от „Червената ябълка“ порция спагети със сос; Макгавърн хвърли един поглед на съседа си от горния етаж и цъкна с език, поклащайки тъжно глава.

— Това пък какво означава? — запита Ралф и седна до него. Малко по-нататък по улицата едно момиченце с дънки и с широка бяла тениска скачаше на въже и си тананикаше.

— Означава, че изглеждаш прегърбен и отслабнал, все едно че някой те е пребил от бой — отвърна Макгавърн. Той бутна назад сламената си шапка и се вгледа по-внимателно в Ралф. — Все още ли не можеш да спиш?

— Да.

Съседът му помълча няколко секунди. Когато заговори отново, гласът му прозвуча с почти апокалиптичен, нетърпящ възражения тон.

— Уискито ще оправи работата.

— Моля?

— Ще ти помогне да спиш. Не казвам, че трябва да се къпеш в него — няма нужда от такива крайности. Само смеси лъжица мед с половин чашка уиски и го изпий петнайсет-двайсет минути преди лягане.

— Мислиш ли, че ще помогне? — запита Ралф обнадежден.

— На мен ми свърши работа, а аз имах доста сериозни проблеми със съня, когато ударих четирийсетака. Като се сещам сега, мисля, че това е била криза на средната възраст — шест месеца безсъние и депресия в продължение на година.

Макар авторите на учебниците да твърдяха, че алкохолът е доста надценявано средство против безсъние — че дори в повечето случаи той само усложнява проблема, вместо да го разреши — Ралф все пак реши да послуша съвета. Не носеше на пиене, така че започна с четвърт чашка уиски, но след като в продължение на една седмица не постигна никакъв резултат, увеличи дозата на цяла чашка… а след това и на две. Една сутрин се събуди в 4:22 с отвратително главоболие в добавка към застоялия вкус на уиски и разбра, че си е докарал първия махмурлук от петнадесет години насам.

— Животът е прекалено кратък за подобни гадости — обяви той в тишината на празната стая и с това сложи край на великия експеримент.

2.

„Добре — мислеше си Ралф, докато наблюдаваше сутрешния поток клиенти, които влизаха и излизаха от «Червената ябълка». — Положението е следното: Макгавърн казва, че изглеждаш ужасно, тази сутрин едва не припадна в краката на Лоуис Шаси, и току-що отмени часа си при «вашия стар семеен лекар». А сега какво? Просто ще си свиркаш? Ще се примириш с положението и ще вдигнеш ръце?“

В идеята сякаш имаше някаква магия — напомни му за кармата и прочие — но щеше да му е необходимо нещо повече от магия, за да не полудее през дългите часове преди пукването на зората. В книгите пишеше, че по света има хора, и то немалко, на които са им достатъчни около три-четири часа сън на нощ. Ралф Робъртс обаче не бе сред тях.

Изобщо не го беше грижа как изглежда — отдавна бяха отминали дните, когато можеше да мине за „любимец на жените“ — но се притесняваше от факта, че вече не се чувства зле; чувстваше се ужасно. Безсънието бе започнало да завладява всички страни на живота му така, както миризмата на пържен чесън на петия етаж след известно време се разнася из цялата жилищна сграда. Всичко наоколо му изглеждаше безцветно; светът му се струваше черно-бял като вестникарска фотография.

Вече му бе трудно, дори мъчително, да взема и най-простите решения, като например дали да стопли замразено ястие за вечеря, или да си вземе сандвич от „Червената ябълка“. През последните две седмици бе открил, че се прибира от видеотеката на Дейв с празни ръце не защото там нямаше касета, която би искал да гледа, а точно обратното — защото имаше прекалено много. Не можеше да реши дали иска някой от филмите за мръсния Хари, или комедия с Били Кристал, или пък някой от старите епизоди на „Стар Трек“. След няколко неуспешни посещения той рухваше в същия този люлеещ се стол, като едва не плачеше от отчаяние… а може би и от страх.

Постепенното притъпяване на сетивата и неспособността му да взема решения не бяха единствените проблеми, произтичащи от безсънието; паметта също започваше да му изневерява. Беше свикнал да ходи на кино поне веднъж, а понякога и два пъти седмично, откакто се пенсионира от печатницата, където работеше като счетоводител. Вземаше и Каролин — до миналата година, когато положението й се бе влошило дотолкова, че не й доставяше удоволствие да ходи където и да било. След смъртта й ходеше най-често сам, макар че Хелън Дипно го бе придружавала един-два пъти, когато съпругът й си беше вкъщи да гледа бебето (самият Ед никога не идваше; твърдеше, че от взирането в екрана получавал главоболие). Ралф толкова често се бе обаждал на автоматичната информация в киносалона, за да провери часовете на прожекциите, че бе запомнил телефонния номер. Обаче през лятото откри, че все по-често му се налага да поглежда в телефонния указател — вече не беше съвсем сигурен дали последните четири цифри са 1317 или 1713.

— 1713 е — каза той на глас. — Сигурен съм. — Но наистина ли беше?

Каза си: „Обади се пак на Личфийлд. Хайде, Ралф — стига си ровил из останките на спомените. Направи нещо конструктивно. Ако пък Личфийлд ти навява лоши спомени, обади се на друг. Телефонният указател е пълен с номера на лекари.“

Вероятно бе така, но вече бе прекалено стар, за да си избира тепърва нов домашен лекар по метода „ала-бала-ни-ца“. И няма да се обажда на Личфийлд. Точка по въпроса.

„Добре, тогава какво следва, упорит стар козел такъв? Още няколко цяра от народната медицина? Надявам се, че не планираш подобно нещо, защото както е тръгнало, скоро ще стигнеш до око от тритон и жабешки език.“

Отговорът, който изплува в съзнанието му, бе като прохладен ветрец в горещ ден… и беше абсурдно простичък. Четенето на книги по въпроса през това лято бе насочено по-скоро към изясняване на проблема, отколкото към откриване на лек за него. Бе изпробвал само домашни цярове като уискито и меда, макар в учебниците да пишеше, че те вероятно няма да имат никакъв ефект или че ще бъде краткотраен. Макар че книгите все пак предлагаха някои уж изпитани методи за справяне с безсънието, единственият, който Ралф бе опитал, бе най-простият и най-лесният: да си ляга рано. Този метод не бе дал резултат — той просто си лежеше буден до 11:30 или до малко по-късно, след това заспиваше и се събуждаше в нов, по-ранен час — но някое друго средство можеше да се окаже успешно.

Във всеки случай си струваше да опита.

3.

Вместо следобеда да работи в градината, Ралф отиде до библиотеката и прелисти отново някои от учебниците. Всички автори твърдяха, че ако ранното лягане не помогне, човек трябва да опита да заспива по-късно. Той се върна у дома (вече имаше едно наум от предишните си приключения, така че взе автобуса), изпълнен с надежда. Възможно е това да му помогне. Ако ли не, отново ще се върне към Бах, Бетовен и Уилям Акерман.

Първият му опит с този метод, който в една от книгите бе наречен „забавян сън“, бе направо комичен. Събуди се в обичайно вече време (3:45 според електронния часовник на камината във всекидневната) с болки в гърба и схванат врат, без в първия момент да разбира как се е озовал в люлеещия се стол до прозореца или защо телевизорът работи, но на екрана се мержелеят само снежинки.

Едва когато предпазливо отпусна главата си назад, придържайки тила си с длан, разбра какво се е случило. Беше решил да седи буден до три часа, по възможност дори до четири. След това щеше да се пъхне в леглото и да заспи спокойния сън на праведниците. Поне такъв бе планът му, Вместо това Невероятният безсънник от Харис Авеню се бе унесъл по време на встъпителния монолог на Джей Лено, като дете, което се опитва да стои будно цяла нощ. И след това, разбира се, се беше събудил в проклетия стол. Проблемът си бе останал, както би казал Джо Фрайди; само мястото се бе променило.

Въпреки това Ралф си легна с отчаяна надежда, но желанието му (ако не нуждата) за сън бе изчезнало. След като полежа буден един час, отново се настани на люлеещия се стол, подпря с възглавница схванатия си врат и печално се усмихна.

4.

Ала вторият му опит изобщо не беше комичен. Следващата нощ започна да му се доспива в обичайния за него час — 11:20, точно когато Пит Чърни съобщаваше какво ще бъде времето утре. Този път Ралф успешно се пребори с дрямката и успя да изгледа цялото предаване на Упи (макар че едва не заспа по време на разговора между Упи и тазвечершната гостенка — Розан Арнолд) и късния филм, който започна след това. Беше стар филм с Оди Мърфи, в който Оди печелеше войната в Тихия океан почти сам. Понякога на Ралф му се струваше, че има негласно споразумение между местните телевизионни станции филмите в малките часове на нощта да бъдат само с участието на Оди Мърфи или на Джеймс Бролин.

След като бе взривен и последният японски бункер, програмата на канал 2 приключи. Ралф превъртя копчето, търсейки някой друг филм, но останалите станции бяха приключили предаванията си. Помисли си, че би могъл да гледа филми по цяла нощ, ако имаше кабелна телевизия, като Бил на долния етаж или Лоуис, която живееше малко по-нататък на същата улица; спомняше си, че бе прибавил това в списъка на нещата, които щеше да прави през тази година. Но тогава Каролин почина и кабелната телевизия вече не го привличаше.

Намери стар брой на „Спортс Илюстрейтед“ и зачете някаква статия за женския тенис, която бе пропуснал при първото преглеждане, хвърляйки често-често поглед към часовника, докато стрелките се приближаваха към 3:00. Каза си, че този път може би ще успее. Клепачите му бяха толкова натежали, сякаш бяха от бетон, и макар че внимателно четеше статията дума по дума, изобщо не схващаше какво иска да каже авторът й. Цели изречения му се изплъзваха.

„Тази нощ със сигурност ще спя. За пръв път от месеци насам слънцето ще изгрее без моя помощ и това не е просто добре, приятели и съседи; това е направо велико.“

И тогава, малко след три, приятната сънливост започна да изчезва. Не излетя като тапа на бутилка шампанско, а по-скоро изтече като пясък през фино сито или вода в някой частично задръстен канал. Когато Ралф осъзна какво става, не изпита паника, а горчиво разочарование. Това бе чувството, което бе започнал да разпознава като противоположно на надеждата и когато се дотътрузи в спалнята в три и петнайсет, не можеше да си спомни да е изпадал някога в по-тежка депресия от тази. Имаше чувството, че го задушава.

— Моля те, Господи, само да подремна — промърмори той и изгаси лампата, но подозираше, че молбата му няма да бъде удовлетворена.

Така и стана. Макар че беше буден от двайсет и четири часа, след трийсет минути усети, че изобщо няма да заспи. Да, беше уморен повече от когато и да било досега — но да си уморен и да ти се спи понякога бяха две противоположни понятия. Сънят, този приятел на всички хора, най-добрият лекар още от памтивека, отново го бе изоставил.

Към четири часа направо не можеше да гледа леглото, както се случваше винаги когато откриеше, че не може да го използва по предназначение. Рязко отпусна крака на пода и почеса косматите си гърди. Нахлузи отново чехлите си и се затътри към всекидневната, където се тръшна в люлеещия се стол и отправи поглед към Харис Авеню. То се разкриваше пред него като сцена, където единственият актьор в полезрението му дори не бе човек, а едно куче, което куцукаше към парка.

— Здравей, Розали — измърмори Ралф и потърка очите си. Беше четвъртък сутрин, ден за прибиране на боклука по Харис Авеню, така че не бе изненадан да види Розали, която беше постоянна обитателка на квартала през последната година и нещо. Тя креташе по улицата и душеше кофите за смет, подбирайки ги като опитен купувач на битпазар.

Розали — която тази сутрин куцаше по-силно от всякога и изглеждаше уморена като Ралф — откри голям телешки кокал с прилични размери и затепа нататък, стиснала го между зъбите си. Ралф я проследи с поглед, а после просто продължи да седи с ръце в скута си, вперил очи в безлюдната улица, където оранжевите високоволтови лампи поддържаха илюзията, че Харис Авеню е само сцена, напусната от актьорите след края на вечерното представление; оранжевата светлина превръщаше гледката в сюрреалистичен декор.

Ралф Робъртс седеше в люлеещия се стол, където напоследък прекарваше толкова много утринни часове, и чакаше светлината и движението да съживят света пред погледа му. Най-сетне първият актьор-човек — вестникарчето Пит — се появи на сцената на своя велосипед „Рали“. Момчето караше велосипеда си по улицата, хвърляше навитите на руло вестници към верандите, които улучваше доста точно.

Ралф го погледа, после тежко въздъхна и стана да си приготви чай.

— Изобщо не си спомням да съм чел за подобна гадост в хороскопа си — прошепна, после завъртя кранчето на чешмата и започна да пълни чайника.

5.

Онези безкрайни часове преди зазоряване и още по-мъчителният следобед дадоха на Ралф Робъртс ценен урок: да не пренебрегва факта, че все пак спи по три-четири часа, макар да е прекарал целия си живот с погрешното впечатление, че има право на най-малко шест, дори на седем часа сън. Този четвъртък изигра ролята и на мрачно прозрение: ако нещата не тръгнеха към подобрение, в бъдеще има опасност да се чувства по този начин почти през цялото време. Мамка му — през цялото време! Отиде в спалнята в десет и още веднъж — в един, надявайки се да подремне — щеше да бъде доволен дори от една лека дрямка, а половин час сън щеше да му спаси живота — но успя само да се унесе за малко. Чувстваше се смазан, но изобщо не му се спеше.

Около три часа следобед реши да си приготви чаша бульон. Напълни чайника с прясна вода, сложи я да заври и отвори шкафчето над кухненския плот, където държеше подправките и различните пликове с храни, подходящи само за астронавтите и за старите хора — ястия на прах, към които консуматорът трябваше само да прибави топла вода.

Размести консервите и бутилките, създавайки пълен безпорядък, и остана загледан в шкафчето за известно време, сякаш очакваше кутията с пакетчетата бульон да се появи като по чудо в пространството, което бе освободил. Когато това не стана, той повтори операцията, само че този път постави нещата на предишните им места, след което отново впери поглед с израз на разсеяна обърканост, който започваше да се превръща (за щастие той не го осъзнаваше) в най-обичайното му изражение.

Когато чайникът завря, той го премести на един от задните котлони и отново се втренчи в шкафчето. Постепенно (бавно, много бавно) започна да го осенява мисълта, че, изглежда, е свършил пакетчетата вчера или по-предния ден, макар че колкото и да се мъчеше, не можеше да си спомни да го е направил.

— Да не би това да ви изненадва? — запита той кутиите и бутилките в отвореното шкафче. — Толкова съм изморен, че не мога да си спомня дори собственото си име.

„Напротив, мога — помисли си. — Казвам се Лион Редбоун. Видяхте ли!“

Шегата не бе кой знае колко остроумна, но почувства как лека усмивка — усещаше я ефирна като перце — изкриви устните му. Влезе в банята, среса си косата и слезе на долния етаж. „Оди Мърфи навлиза във вражеска територия в търсене на провизии — помисли си той. — Приоритетна задача — намирането на кутия с пакетчета пилешки бульон с ориз. Ако откриването и набавянето на този продукт се окаже невъзможно, ще се насоча към постигане на втората цел: юфка с телешко. Зная, че мисията е рискована, но…“

— … но винаги действам най-добре сам — завърши той, излизайки на верандата.

Старата госпожа Перен, която случайно минаваше покрай дома му, сепнато го изгледа, но не каза нищо. Той я изчака да отмине по тротоара — този следобед не се чувстваше в състояние да води разговори с когото и да било, а най-малко с госпожа Перен, която на осемдесет и две годишна възраст все още би могла да си намери работа сред морските пехотинци от Парис Айлънд. Той се престори, че разглежда паяжината под стрехата на верандата, докато сметна, че тя се е отдалечила на безопасно разстояние, след което прекоси Харис Авеню на път за „Червената ябълка“. И точно там започнаха истинските му проблеми за деня.

6.

Влезе в магазина, като отново разсъждаваше над пълния провал на експеримента с „отложения сън“; питаше се дали съветите в учебниците не са само измишльотини, базиращи се на домашните цярове, които неговите познати толкова усърдно се стараеха да му пробутат. Мисълта не бе особено приятна, но той реши, че съзнанието му (или силата, която се криеше дълбоко в него и всъщност бе отговорна за това мъчение) му изпраща съобщение, което бе дори още по-неприятно: „Нали все пак спиш, Ралф. Не толкова дълго, както едно време, но бъди благодарен и на това, защото е по-добре от пълното безсъние. Сега вече го разбираш, нали?“

— Да — промърмори Ралф, вървейки по централната редица към щанда с яркочервените кутии с бульон. — Разбирам го отлично.

Сю, която беше на смяна всеки следобед, се засмя дружелюбно.

— Сигурно имаш влог в банката, Ралф.

— Моля? — Той не се извърна към нея; оглеждаше червените кутии. Ето бульон с лук… с грах… комбинацията телешко с юфка… но къде, по дяволите, беше пилешкият с ориз?

— Мама винаги казваше, че хората, които си говорят сами, имат… О, Боже мой!

За момент Ралф си помисли, че тя просто е произнесла изречение, което е прекалено сложно за уморения му мозък, нещо за това как хората, които си говорели сами, са открили Бог, но след това момичето изкрещя. Той бе клекнал да огледа кутиите на долния рафт и писъкът го накара да се изправи на крака толкова бързо и рязко, че колената му изпукаха. Обърна се към входа на магазина, закачи с лакът горния рафт и събори пет-шест кутии на пода.

— Сю? Какво ти е?

Тя не му обърна никакво внимание. Гледаше през вратата, притиснала юмручета до устните си, а над тях се кокореха кафявите й очи. После задавено извика:

— Божичко, колко кръв!

Ралф се извърна още повече, събаряйки още няколко кутии на пода, и се загледа през мръсната витрина на „Червената ябълка“. Това, което видя, го накара да ахне, и му трябваха няколко секунди — може би около пет — за да осъзнае, че окървавената, пребита жена, която се влачеше залитайки към магазина, е Хелън Дипно. Винаги бе смятал Хелън за най-красивата жена в западната част на града, но днес в нея нямаше нищо красиво. Едното й око бе подуто и затворено; лявото й слепоочие бе цепнато и скоро там щеше да има синина; подутите й устни и страните й бяха изцапали с кръв, която продължаваше да шурти от носа й. Вървеше, залитайки като пияна; здравото й око сякаш не виждаше нищо: то просто бе втренчено в празното пространство.

Но по-ужасяващ от външния й вид бе начинът, по който се отнасяше с Натали. Беше метнала ревящото, изплашено бебе през рамо, сякаш носеше чувал с картофи.

— О, Господи, ще изпусне детето! — изпищя Сю, но макар че бе десетина крачки по-близо до вратата от Ралф, изобщо не помръдна — стоеше като закована, притиснала ръце към устата си, а ококорените й очи сякаш изпълваха лицето й.

Изведнъж умората на Ралф изчезна. Той хукна между щандовете, рязко отвори вратата и изтича навън. Озова се до Хелън точно навреме, за да я хване за раменете, когато тя се блъсна в хладилника — за щастие не удари Натали — и залитна в друга посока.

— Хелън! — извика той. — Господи, Хелън, какво се е случило?

— А? — произнесе със странен глас, който нямаше нищо общо с гласа на пъргавата млада жена, която понякога идваше с него на кино и въздишаше по Мел Гибсън. Погледна го и той разбра, че Хелън дори не съзнава коя е, камо ли пък къде се намира, какво се е случило или кога се е случило. — А? Рал? К’во?

Бебето се изплъзна. Ралф пусна Хелън, протегна ръка към Натали и успя да сграбчи презрамката на гащеризона й. Детето изписка, размаха ръчички и се взря в него с големите си тъмносини очи. Той пъхна другата си ръка между крачетата му секунда преди презрамката, която държеше, да се откопчае. За момент Натали се задържа на ръката му като гимнастичка на греда и Ралф усети влажната издутина в пелените й през гащеризона. Подпря гръбчето й с другата си длан и я притисна към гърдите си. Сърцето му биеше лудо и макар вече да държеше здраво бебето, продължаваше да вижда как то се изплъзва и главичката с ефирна косица се удря в осеяния с фасове паваж.

— А? Рал? — повтори Хелън. Видя дъщеря си в ръцете му и сякаш за пръв път осъзна какво се е случило. Протегна ръце към детето си и Натали, все още в прегръдката на Ралф, също й подаде пухкавите си ръчички. Младата жена политна, блъсна се в стената на сградата и се олюля. Краката й се преплетоха (Ралф видя пръски кръв по белите й маратонки и се удиви колко ярко бе станало всичко изведнъж; цветовете отново бяха населили света, поне за малко) и тя щеше да падне, но точно в този момент Сю изтича навън. Вместо да падне, Хелън бе подпряна от отварящата се врата и се вкопчи в нея като пияница в уличен стълб.

— Рал? — Погледът й се беше прояснил, но изражението й подсказваше, че все още не може да повярва на случилото се. Тя си пое дълбоко въздух и с усилие проговори: — Да… Даа ми бе-ето. Бе-ето. Даа ми… На-али.

— Почакай, Хелън. Още не можеш да се държиш на крака.

Сю все още бе от другата страна на вратата, подпирайки с нея Хелън. Страните и челото на момичето бяха пепеляво-бледи, а очите му бяха пълни със сълзи.

— Излез оттам — извика й Ралф. — Подхвани я.

— Не мога! — изпелтечи Сю. — Цялата е в к-к-кръв!

— За Бога, я престани! Това е Хелън! Хелън Дипно, живее малко по-нататък по улицата.

И макар че Сю сигурно знаеше това, едва произнасянето на името я накара да се опомни. Измъкна се през отворената врата и когато Хелън отново залитна назад, тя обви ръка около раменете й и я прегърна здраво. Изненаданото изражение все още бе изписано по лицето на Хелън. Ралф откри, че му е все по-трудно да го гледа. Стомахът му се обръщаше при вида й.

— Ралф? Какво става? Злополука ли?

Той извърна глава и видя Бил Макгавърн, застанал в края на паркинга. Носеше една от своите спретнати сини ризи, с ръбове от гладене по ръкавите, засенчваше очи с изящната си ръка с дълги пръсти. Изглеждаше странно, но Ралф нямаше време да се чуди защо; твърде много неща се случваха едновременно.

— Не е злополука — изкрещя. — Пребили са я. Дръж, поеми детето.

Подаде Натали на Макгавърн, който отначало се отдръпна, но после я пое. Момиченцето отново се разплака. Бил, който имаше вид на човек, комуто току-що са подали препълнен с повръщано плик, я държеше с протегнати ръце, а крачетата й се люшкаха във въздуха. Зад него бе започнала да се събира малка тълпа, най-вече тийнейджъри с бейзболни униформи, запътили се към домовете си след следобедния мач на игрището зад ъгъла. Зяпаха подутото и окървавено лице на Хелън с някак си жадно изражение и Ралф се сети за Библейската притча за това как Ной се напил, как добрите синове отвърнали погледи от голия старец, а лошият син продължавал да гледа…

Избута Сю и прегърна Хелън. Здравото й око отново се извъртя към него. Този път тя произнесе по-отчетливо името му и от благодарността, която Ралф усети в гласа й, му се приплака.

— Сю, вземи бебето. Бил не разбира от тия работи.

Тя се подчини, нежно гушвайки Нат. Макгавърн я дари с признателна усмивка и Ралф внезапно осъзна какво му се е сторило странно. Бил не носеше сламената шапка, която (поне през лятото) изглеждаше като част от него.

— Хей, господине, какво се е случило? — запита едно от хлапетата.

— Нищо, което да ти влиза в работата — отвърна Ралф.

— Изглежда така, сякаш е изиграла няколко рунда с Ридик Боу.

— Не бе, с Тайсън! — обади се друго хлапе и макар да не бе за вярване, групичката избухна в смях.

— Изчезвайте оттук! — изкрещя им Ралф, внезапно вбесен. — Вървете да си пишете домашните! Нямате работа тук!

Те се поотдръпнаха, но никое не си тръгна. Та това, което виждаха, беше кръв, и то не на киноекрана.

— Хелън, можеш ли да ходиш?

— Да. Мишля… мисля, че мога.

Той внимателно я поведе през отворената врата на „Червената ябълка“. Хелън се движеше бавно, тътрейки крака като старица. Възкисела миризма на пот лъхаше от порите й и Ралф почувства как стомахът му отново се преобръща. Не точно от миризмата, а от усилието да свърже някак тази Хелън с пъргавата и сексапилна жена, с която бе говорил вчера, докато тя работеше в градината си.

Внезапно си спомни още нещо за вчерашния ден. Хелън носеше сини, силно изрязани шорти, и той бе забелязал две синини по краката й — едно голямо жълто петно на лявото бедро и по-нова и тъмна синина на десния прасец.

Поведе я към малката канцелария зад касата. Хвърли поглед в изпъкналото огледало против крадци, монтирано в ъгъла, и видя как Макгавърн придържа вратата за Сю.

— Заключи — нареди той.

— Божичко, Ралф, не бива да…

— Само за две минути. Моля те.

— Ами… добре тогава.

Ралф чу щракването на резето, докато помагаше на Хелън да седне на стола зад разхвърляното бюро. Вдигна телефонната слушалка и натисна бутона, на който пишеше 911. Преди да чуе сигнала, Хелън протегна ръката си със засъхнали струйки кръв по нея и натисна бутона за прекъсване на връзката.

— Не-ей… Рал. — Тя преглътна с очевидно усилие и опита отново: — Недей.

— Напротив. Ще се обадя.

В здравото й око проблесна страх.

— Не! Недей! — Погледна зад гърба му и отново протегна ръце. Смиреното й, умолително изражение накара Ралф да потръпне.

— Ралф? — обади се Сю. — Тя иска детето.

— Зная. Дай й го.

Сю подаде Натали на Хелън и Ралф видя как малката — навярно бе навършила една година — обви ръчички около шията на майка си и притисна личице в рамото й. Хелън я целуна по главичката. Очевидно това й причиняваше болка, но въпреки това тя го направи отново. И отново. Ралф видя кръвта, спекла се в леките гънки по врата й. Усети как гневът му отново запулсира.

— Ед беше, нали? — запита я Ралф. Разбира се, че е бил той — едва ли човек би прекъснал телефонната връзка, когато някой се опитва да се обади в полицията, ако е пребит от напълно непознат — но все пак трябваше да я попита.

— Да — отвърна Хелън. Шепнеше едва доловимо, заровила глава в ефирното облаче косица на дъщеричката си. — Да, Ед беше. Но не бива да звъниш в полицията. — Вдигна поглед към него; в здравото й око се четеше мъка и страх. — Моля те, не се обаждай в полицията, Ралф. Не мога да понеса мисълта бащата на Натали да влезе в затвора заради… заради…

Избухна в сълзи. Малката за момент ококори очички с комично учудване, после също се разплака.

7.

— Ралф? — обади се колебливо Макгавърн. — Искаш ли да й донеса тиленол или нещо друго?

— По-добре недей. Не знаем какво й е и колко сериозни са нараняванията й. — Погледна към витрината, макар да се страхуваше от онова, което ще види: любопитни хора, прилепили лица до стъклото. Някои засенчваха с длани очите си, за да виждат по-добре.

— Какво да правим сега? — обади се Сю. Наблюдаваше зяпачите и нервно мачкаше крайчеца на престилката си. — Ако шефовете разберат, че съм заключила магазина през работно време, ще си загубя работата.

Хелън го дръпна за ръката.

— Моля те, Ралф! — повтори тя, но този път от подутите й устни излезе „Мо-я те, Рафф“. — Не се обаждай на никого.

Старецът я изгледа неуверено. През живота си беше виждал жени с какви ли не синини, дори няколко (макар и, честно казано, не много), които бяха пребити много по-жестоко от нея. Но това никога не му се бе струвало толкова страшно. Моралните му принципи бяха оформени по време, когато хората мислеха, че онова, което става между съпруг и съпруга зад заключените врати на дома им, си е тяхна работа — мъжът може да налага с юмруци, а жената да му го връща с острия си език. Не можеш да накараш хората да се държат както трябва, а да се бъркаш в личния им живот — дори и с най-добри намерения — означава да превърнеш приятелите си във врагове.

Внезапно си спомни как Хелън носеше детето — небрежно, като чувал с картофи. Ако го бе изпуснала на паркинга или докато пресичаше Харис Авеню, сигурно нямаше да разбере. Навярно само майчиният инстинкт я бе накарал да вземе детето със себе си. Не бе искала да остави Нат при човека, който я бе пребил така жестоко, че сега виждаше само с едното око и говореше завалено.

Спомни си и още нещо, свързано с дните след смъртта на Каролин. Бе изненадан от силата на скръбта си — в края на краищата беше очаквал тази смърт; смяташе, че почти е успял да я преодолее още докато жена му бе жива — но мъката му попречи да уреди погребението. Успя да се обади на погребалното бюро „Брукингс-Смит“, но Хелън бе тази, която взе бланката за некролога от местния вестник „Дери Нюз“ и му помогна да я попълни, Хелън го бе придружила, когато трябваше да избира ковчег (Макгавърн, който мразеше смъртта и мрачните подробности, свързани с нея, беше изчезнал) и пак Хелън му бе помогнала да избере погребален венец. И, разбира се, Хелън организира скромното събиране след погребението, осигурявайки сандвичи от хранителния магазин на Франк и безалкохолни напитки и бира от „Червената ябълка“.

Беше му помогнала в труден момент, когато бе напълно безпомощен. Беше длъжен да й се отплати за добрината, макар в момента тя да не оценяваше жеста му.

— Бил? — обърна се към съседа си. — Какво ще кажеш? Макгавърн премести поглед от Ралф към Хелън, седнала на червения пластмасов стол, свела подпухналото си лице, и после пак към Ралф. Извади носна кърпичка и нервно изтри устните си.

— Не зная. Хелън ми е много симпатична и искам да постъпя както е редно — знаеш, че го искам — но при подобни случаи… кой може да каже кое е редно?

Ралф внезапно си спомни какво казваше Каролин, когато той започнеше да мънка и да врънка за някое задължение, което не искаше да свърши, някое пазаруване, което би искал да пропусне, или някое посещение на вежливост, което не искаше да направи: „Обратният път към рая е дълъг, миличък, тъй че не задълбавай в подробностите.“

Отново посегна към телефона и когато Хелън понечи да му попречи, той отблъсна ръката й.

— Тук е полицейското управление в Дери — изрече механичен глас. — Натиснете единица за спешни случаи, двойка за полицейски услуги и тройка за информация.

Ралф, който внезапно осъзна, че са му необходими и трите, се поколеба за миг, после натисна двойката. Дочу сигнал и един женски глас произнесе:

— Тук е полицията, номер 911, мога ли да ви помогна?

Той пое дълбоко дъх и отвърна:

— Обажда се Ралф Робъртс. Намирам се в магазин „Червената ябълка“ на Харис Авеню със съседката ми, която живее на същата улица. Името й е Хелън Дипно. Пребита е доста сериозно. — Той нежно погали Хелън по бузата и тя притисна чело в гърдите му. Усещаше топлината на кожата й през ризата си. — Моля ви, елате възможно най-бързо.

Затвори телефона и клекна до младата жена. Натали изгука радостно и посегна да го ощипе за носа. Ралф се усмихна, целуна ръчичката й, погледна Хелън в очите и промълви:

— Съжалявам, но трябваше да го направя. Разбираш ли? Просто не можех да постъпя другояче.

— Вече нифто не разбирам! — отвърна тя. Носът й бе спрял да кърви, но когато посегна да го избърше, тя трепна.

— Хелън, защо го е направил? Защо те е пребил така? — Той започна да си припомня и други синини — може би са се появявали постоянно. Ако беше така, досега не го е забелязал. Заради смъртта на Каролин. И заради безсънието, което бе последвало. Във всеки случай не му се вярваше това да е първият случай, когато Ед е вдигнал ръка на жена си. Днес може би беше прехвърлил мярката, но не бе за пръв път. Осъзнаваше тази идея и признаваше нейната логичност, но откри, че въпреки това не можеше да си представи Ед да го върши. Припомняше си бързата усмивка на Ед, живите му очи, как ръцете му непрекъснато шаваха, докато говореше… но колкото и да се опитваше, не можеше да си го представи как използва тези ръце да пребие така жестоко жена си.

И тогава в съзнанието му изплува един спомен — как Ед върви вдървено към шофьора на камиона и как му удря плесница. Споменът за това бе като да отвориш вратата на килера на Фибър Макгий в онова старо радиошоу — само че онова, което изпадаше от него, не бе лавина от боклуци, а серия ярки образи от онзи отдавна отминал юлски ден. Буреносните облаци, струпали се над летището. Ръката на Ед, който маха през сваленото стъкло на датсуна, сякаш да накара портала да се отвори по-бързо. Шалчето с избродираните върху него китайски символи.

„Хей, хей, Сюзън Дей, колко дечица си убила, брей?“ — помисли си Ралф, но сякаш дочу гласа на Ед и се досети какво ще каже Хелън още преди да е отворила уста.

— Струва ми се направо нелепо — промърмори тя. — Удари ме, защото подписах една петиция — само за това! Разнасят я из целия град. Някой ми я пъхна в ръката, когато онзи ден влизах в супермаркета. Каза ми, че ще бъде от полза за дом „Грижи за жената“ и това ми се стори хубаво. Освен това детето взе да мрънка, така че просто…

— Просто я подписа — промълви Ралф. Тя кимна и отново заплака.

— Каква петиция? — запита Макгавърн.

— Канят Сюзън Дей в Дери. Тя е феминистка…

— Знам коя е Сюзън Дей — сопна се съседът му.

— Та както ти казвах, група хора я канят да произнесе реч тук. От името на дом „Грижи за жената“.

— Когато днес Ед си дойде, беше в отлично настроение — каза Хелън през сълзи. — Почти винаги е така в четвъртък, защото тогава работи само половин ден. Говореше как ще прекара следобеда, като се преструва, че чете книга, а всъщност само ще гледа как пръскачката се върти в градината… знаеш какъв е…

— Да — отвърна Ралф, спомняйки си как Ед пъхна ръка в един от варелите на едрия мъж и лукавата усмивка

(Знаем ги тия номера!) изписана на лицето му.

— Да, знам го какъв е.

— Помолих го да купи храна за детето… — Гласът й започна да се извисява, в него се долови плачлива нотка. — Не знаех, че така ще се ядоса… Право да си кажа, напълно бях забравила, че съм подписала онази проклета петиция… и все още не мога да разбера защо Ед се ядоса толкова… но… когато се върна… — Тя притисна Натали до себе си, цялата разтреперана.

— Шшш, Хелън, по-спокойно, всичко е наред.

— Не, не е! — Младата жена вдигна поглед към него; от здравото й око течаха сълзи, а от насиненото се процеждаха под подпухналия му клепач. — Н-н-ие е! Защо този път не можа да се сдържи? И какво ще стане сега с мен и детето? Къде ще отидем? Нямам никакви пари, освен в общата ни чекова книжка… Нямам работа… о, Ралф, защо се обади в полицията? Не биваше да го правиш! — Тя го удари по рамото с малкото си юмруче.

— Всичко ще се нареди. Имаш много приятели в квартала.

Но той почти не се чуваше какво говори и не бе усетил лекия й удар. Гневът пулсираше в гърдите и в слепоочията му като второ сърце.

Не бе казала „Защо не се сдържа?“, а „Защо този път не можа да се сдържи?“

Този път.

— Хелън, къде е Ед сега?

— Вкъщи, предполагам — отвърна тя вцепенено. Старецът я потупа по рамото, обърна се и тръгна към вратата.

— Ралф? — разтревожено се обади Бил Макгавърн. — Къде отиваш?

— Заключи вратата след мен — обърна се Ралф към Сю.

— Божичко, не знам дали… — Момичето хвърли колеблив поглед към зяпачите, надничащи през зацапаната витрина. Броят им се беше увеличил.

— Заключи — повтори той и наклони глава, долавяйки воя на приближаваща се сирена. — Чуваш ли?

— Да, но…

— Ченгетата ще ти кажат какво да правиш, а и шефът няма да ти се кара — дори може да ти даде награда, задето си постъпила както трябва.

— Ще си я разделя с теб — каза тя и отново погледна към Хелън. Страните на Сю бяха леко порозовели. — Божичко, Ралф, погледни я само! Наистина ли я е пребил само защото е подписала някаква глупава петиция?

— Явно е така — отвърна Ралф. Разбираше всичко, но думите сякаш звучаха някъде отдалеч. Гневът му нарастваше и сякаш го душеше с палещи ръце. Искаше му се да е на четирийсет или дори на петдесет, за да даде на Ед добър урок. Предполагаше, че даже и при сегашните обстоятелства би го направил.

Тъкмо завърташе резето на вратата, когато Макгавърн го сграбчи за рамото.

— Къде отиваш?

— Да се видя с Ед.

— Шегуваш ли се? Та той ще те смаже, ако му попаднеш в ръцете! Не видя ли какво е направил с нея?

— Точно така, видях — отвърна Ралф. Тонът му накара Бил да подскочи и да отдръпне ръката си.

— Мамка му, та ти си на седемдесет години, ако случайно си забравил! А в момента Хелън се нуждае от приятел, не от някой пребит старец, когото може да посещава, защото лежат в една и съща болница.

Беше прав, разбира се, но това само още повече разгневи Ралф. Предполагаше, че безсънието подклажда гнева му и му пречи да прецени спокойно ситуацията, но това нямаше значение. В известна степен яростта сякаш го облекчаваше. Във всеки случай беше за предпочитане, отколкото да живее в свят, където всички предмети бяха добили различни оттенъци на тъмносивото.

— Ако ме пребие, ще ми дадат малко демерол и най-сетне ще се наспя както трябва — каза той. — А сега ме остави на мира. Бил.

Пресече паркинга пред „Червената ябълка“. Една полицейска кола се приближаваше със святкащи сини лампи. Любопитните зяпачи го обсипаха с въпроси: „Какво стана? Тя добре ли е?“, но Ралф не им отговори. Спря на тротоара, изчака полицейската кола да завие към паркинга, после забързано пресече Харис Авеню; Макгавърн го последва на почтително разстояние.

ТРЕТА ГЛАВА

1.

Ед и Хелън Дипно живееха в къщичка, боядисана в шоколадовокафяво, с оттенък на бита сметана. Къщата бе от онези, които стариците често наричат „симпатична“. Двамата бяха умерени вегетарианци, които не изключваха от менюто си рибата и млечните продукти, бяха работили в предизборния щаб на Клинтън в последната кампания, а колата им — не датсунът, а една от новите миникаравани — бе облепена със стикери, на които пишеше: „ЦЕПЕТЕ ДЪРВА, НЕ АТОМИ“ и „КОЖИТЕ ПОДХОЖДАТ НА ЖИВОТНИТЕ, НЕ НА ХОРАТА“.

Освен това семейство Дипно явно пазеше всички плочи от шейсетте — Каролин намираше това за една от най-милите им черти — и сега, докато Ралф вървеше към къщичката с ръце, свити в юмруци, дочу как Грейс Слик извива една от песните, превърнали се в химн на Сан Франциско:

Едно хапче те смалява, друго те уголемява.

А онези пък, от мама, са голямата измама.

Питай Алис; ако искаш, щом триметрова тя стане.

Музиката звучеше от тонколона, разположена на мъничката веранда на къщичката. На поляната се въртеше пръскачка, водните струи образуваха дъги във въздуха и мокреха тротоара. Ед Дипно, гол до кръста, седеше в шезлонг с кръстосани крака, загледан в небето с учуденото изражение на човек, който се опитва да реши дали облакът, който плува над него, прилича повече на кон или на еднорог. Босият му крак се полюшваше в такт с музиката. Разтворената книга, захлупена в скута му, се връзваше чудесно с музиката, разливаща се от тонколоната, тъй като заглавието й беше „И каубойките понякога тъгуват“.

Картината беше направо идилична; все едно че беше нарисувана от Норман Рокуел и озаглавена „Почивен ден“. Стига да не забелязваш кръвта по кокалчетата на пръстите на Ед и пукнатината на лявото стъкло на кръглите му очила тип „Джон Ленън“.

— Ралф, за Бога, само недей да се биеш с него! — изсъска Макгавърн, когато съседът му тръгна направо през моравата.

Ед се извърна, видя го и сияйно се усмихна, после възкликна:

— Хей, Ралф! Радвам се да те видя, човече!

Ралф си представи как преобръща шезлонга и просва Ед на собствената му ливада, а очите на младия мъж се разширяват от шок и изненада зад очилата му. Картината бе толкова реална, че дори виждаше как слънцето се отразява в стъклото на часовника на Ед, докато се опитва да се изправи.

— Вземи си една бира и си домъкни камък за сядане — казваше Ед в този момент. — Ако искаш да изиграем една партия шах…

— Бира? Партия шах? Господи, Ед, какво ти става?

Младият мъж не отговори веднага, само го изгледа с изражение, което бе едновременно плашещо и вбесяващо. Изглеждаше развеселен и засрамен като човек, който се готви да каже: „Тюх да се не види, скъпа — пак ли съм забравил да изхвърля боклука?“

Ралф посочи към паркинга — покрай Макгавърн, който бе застанал (сигурно щеше да се скрие, ако имаше зад какво) близо до мокрото петно, което се бе образувало от пръскалката на тротоара, и неспокойно ги наблюдаваше. Към първата полицейска кола се бе присъединила втора и през спуснатите им стъкла долиташе слабото пращене на радиостанциите. Тълпата вече бе значително по-голяма.

— Полицията е тук заради Хелън! — каза той, стараейки се да не крещи, защото нямаше полза, и въпреки това го правеше. — Дошли са, защото си пребил жена си, ясно ли ти е?

— О — промълви Ед и виновно потри бузата си. — Това ли било.

— Да, точно това! — отвърна Ралф. Чувстваше как направо прелива от ярост.

Ед погледна зад гърба му към полицейските коли, към тълпата, заобиколила „Червената ябълка“… и изведнъж видя Макгавърн.

— Бил! — извика. Макгавърн се дръпна назад. Ед не забеляза това или пък се престори, че не го забелязва. — Хей, приятелю! Примъкни си един камък за сядане! Искаш ли бира?

Точно тогава Ралф разбра, че ще го цапардоса и ще счупи тъпите му кръгли очилца с надеждата някое парченце да попадне в окото му. Щеше да го направи и нищо на света не можеше да го спре — но в последния момент се поколеба. Дочу гласа на Каролин, който все чуваше напоследък, когато не си мърмореше сам на глас, но всъщност не беше нейният глас; колкото и невероятно да бе, си припомни думите на Тригьр Вашон, когото бе видял само един-два пъти след деня, в който Триг го бе спасил от гръмотевичната буря — денят, в който Каролин бе получила първия си пристъп.

„Еий, Ралф! Много внимавай, човече! Тоя тука луд за връзване! Може само чака да го удариш!“

Да, реши той. Може би Ед точно това и чакаше. Защо? Кой знае? Може би за да има повод да отвърне, а може би просто защото е луд.

— Престани да ме баламосваш! — каза той, снижавайки гласа си почти до шепот. Със задоволство забеляза как вниманието на Ед светкавично се насочва пак към него и бе дори още по-доволен, щом забеляза, че усмивката на младия мъж помръква. Ед присви очи, наежи се и ядно го изгледа. Това бе погледът на разярен звяр.

Ралф се приведе и го погледна право в очите.

— Заради Сюзън Дей ли беше? — запита той със същия тих глас. — Сюзън Дей и оная история за абортите? Нещо за мъртви бебета? Затова ли си го изкара на Хелън?

В ума му се въртеше и друг въпрос: „Всъщност кой си ти, Ед?“ — но преди да успее да го зададе, младият мъж го блъсна с всичка сила. Старецът падна по гръб на мократа трева.

Остана да лежи с присвити колене и видя как Ед внезапно скочи от шезлонга си.

— Не го закачай! — извика Макгавърн от сравнително безопасната си позиция на тротоара.

Ралф не му обърна внимание. Остана да лежи подпрян на лакти, вперил поглед в Ед. Все още бе разгневен и уплашен, но тези емоции започваха да отстъпват място на някакво странно, вледеняващо възхищение. Виждаше луд — и то истински. Човекът пред него не бе суперзлодеят от някой комикс, например Норман Бейтс[1] или капитан Ахав[2].

Това бе само Ед Дипио, който работеше в лаборатории „Хокинг“ — един от ония тъпанари, както биха казали старците, които играеха шах в района за пикници, но все пак бе доста свестен човек за демократ. А сега на този доста свестен човек му бяха изхвръкнали всички чивии и това не бе станало в деня, когато Ед бе видял името на жена си на една петиция, закачена на таблото за обяви в магазинчето „Пазарувай и пести“. Сега на Ралф му стана ясно, че лудостта се е загнездила в Ед поне от година време, и това го накара да се запита какви ли тайни е криела Хелън под обичайното си дружелюбно поведение и ведра усмивка, и какви ли още незачителни подробности — като се изключат синините — е пропуснал да забележи.

„Не бива да забравяме и Натали — помисли си той. — Какво ли е видяла? Какво ли е преживяла? Освен, разбира се, да бъде влачена по Харис Авеню от залитащата си, обляна в кръв майка?“

Усети, че целият настръхва.

Ед закрачи насам-натам по циментираната пътечка, без да забелязва, че тъпче циниите, посадени от Хелън. Беше се превърнал в онзи Ед, когото Ралф бе видял край летището миналата година, дори повтаряше абсолютно същите резки врътвания на главата.

„Ето защо ме посрещна толкова радушно — помисли си Ралф. — Сега изглежда същият, както когато се нахвърли върху човека с камионетката. Като петел, който варди своята територия от двора.“

— Вината не бе изцяло нейна, признавам. — Ед говореше бързо и удряше с юмрук по разперената си длан, докато вървеше, обгърнат от дъждовния облак на пръскалката. Ралф забеляза, че ребрата му се броят; изглеждаше така, сякаш не се е хранил с месеци.

— И все пак, когато глупостта достигне определено ниво, става трудно поносима — продължаваше Ед. — Като например мъдреците, които идват да питат цар Ирод: „Где е Юдейският цар, който се е родил?“ И този въпрос го задават на Ирод! Мъдреци, друг път! Нали така, Ралф?

Ралф кимна. Разбира се, Ед. Както кажеш. Ед.

Младият мъж също кимна и продължи да снове назад-напред през облака от пръски и призрачно преплитащите се дъги, удряйки с юмрук по дланта си.

— Като в онази песен на „Ролинг Стоунс“ — „Погледни я, погледни, гледай колко глупаво момиче!“ Сигурно не я помниш, нали? — Засмя се — насечен звук, който извика у Ралф представата за плъхове, подскачащи върху натрошено стъкло.

Макгавърн коленичи до Ралф и промърмори:

— Да се махаме оттук.

Старецът поклати глава и когато Ед отново се извърна към тях, Макгавърн бързо се изправи и избяга на тротоара.

— Помислила си е, че може да те заблуди, така ли? — запита Ралф. Продължаваше да лежи на моравата, подпрян на лакти. — Въобразявала си е, че няма да разбереш какво е направила.

Ед прекоси пътечката, надвеси се над него и размаха стиснатия си юмрук над главата му като някой злодей от ням филм.

— Не-не-не-не! — изкрещя той.

Песента на „Джеферсън Еърплейн“ бе заменена от изпълнение на „Енималс“; Ерик Бърдън разясняваше с ръмжене светото писание според Джон Ли Хукър: „Бум-бум-бум-бум, ще те застрелям аз!“ Макгавърн изкрещя — очевидно мислеше, че Ед ще се нахвърли върху Ралф, но младият мъж приклекна на тревата, заемайки положението на спринтьор, който чака пистолетния изстрел на стартера. Лицето му бе покрито с капки, които отначало Ралф взе за пот, но после си спомни как онзи крачеше назад-напред през облака от пръски. Петънцето от кръв на лявата леща на очилата му се бе размазало леко и сега окото му изглеждаше кръвясало.

— Съдбата ми помогна да узная всичко! Точно така — съдбата! Нима не го разбираш? Не ме мисли за глупак, Ралф! Може да си в напреднала възраст, но никак не си тъп! Ето какво се случи: отивам в супермаркета, за да купя бебешка храна — каква ирония само! — и откривам, че тя се е присъединила към убийците на бебета! Към центурионите! Към самия Пурпурен крал! И знаеш ли какво? Просто ми… причерня!

— Пурпурният крал ли? Кой е той?

— О, моля те! — Ед хвърли лукав поглед към него. — „Тогава Ирод, като видя, че беше подигран от мъдреците, разяри се твърде много и прати да погубят всичките мъжки младенци във Витлеем и във всичките му околности, от две години и по-долу, според времето, което внимателно бе изучил от мъдреците.“ Така пише в Библията, Ралф. Евангелие от Матея, втора глава, шестнайсти стих. Съмняваш ли се? Смееш ли да оспорваш, че така е казано?

— Не. Щом ти го казваш, вярвам ти.

Ед кимна. Странните му тъмнозелени очи се застрелкаха насам-натам. След това той бавно се надвеси пад Ралф, все едно че искаше да го целуне. От него лъхаше на пот и на някакъв одеколон, чиято миризма бе вече едва доловима, но и на още нещо — нещо, което вонеше като вкиснато мляко. Запита се дали това не е миризмата на лудостта му.

По Харис Авеню се приближаваше линейка; лампата на покрива й проблесваше, но сирената не беше включена. Тя сви към паркинга пред „Червената ябълка“.

— Дано — ожесточено произнесе Ед. — Дано наистина го вярваш!

Очите му престанаха да блуждаят и се втренчиха в Ралф.

— Те масово убиват бебета — прошепна той с треперещ глас. — Изтръгват ги от утробите на майките им и ги изнасят в закрити камиони. Задай си следния въпрос, Ралф: колко пъти седмично си виждал някой от тези големи камиони по пътя? С ниско ремарке, върху което е опънат брезент? Питал ли си се някога какво возят? Питал ли си се някога какво има под тези брезентови покривала?

Ухили се и забели очи.

— Изгарят повечето от зародишите в Нюпорт. На сградата има надпис „Землемерска служба“, но всъщност това е крематориум. Част от телата изпращат извън щата. С камиони, с малки самолети. Защото зародишната тъкан е изключително ценна. Казвам ти това не само като загрижен гражданин, Ралф, но и като служител на лаборатории „Хокинг“. Зародишната тъкан е… по… ценна… от златото.

Внезапно извърна глава и се втренчи в Бил Макгавърн, който отново се бе приближил, за да чуе думите му.

— ДА, ПО-ЦЕННА ОТ ЗЛАТОТО И ОТ РУБИНИТЕ! — изкрещя и Макгавърн отскочи назад, ококорил очи от уплаха и смайване. — ЗНАЕШ ЛИ ТОВА. СТАР ДУХАЧ ТАКЪВ?

— Да — отговори Макгавърн. — Мисля… мисля, че го знам. — Той хвърли бърз поглед към улицата, където една от полицейските коли тъкмо излизаше от паркинга на „Червената ябълка“ и се насочваше към тях. — Може би съм го чел някъде. Сигурно в „Сайънтифик Америкън“.

— „Сайънтифик Америкън“! — Ед се разсмя със снизходително презрение, обърна се към Ралф и отново забели очи към небето, сякаш искаше да каже: „Виждаш ли с какви глупаци трябва да се разправям.“ След това лицето му отново стана сериозно. — Масови убийства, точно както по времето на Христос. Само че сега погубват неродените. Не само тук, но и по целия свят. Избиват ги с хиляди, Ралф, с милиони, и знаеш ли защо? Знаеш ли защо отново се намираме в двора на Пурпурния крал в тази нова епоха на мрака?

Ралф знаеше. Не беше толкова сложно да сглоби мозайката, ако имаше достатъчно късчета. Особено след като бе видял как Ед рови във варел с изкуствен тор и търси трупове на мъртви бебета, които бе сигурен, че ще открие.

— Този път някой е прошепнал нещо на цар Ирод по-отрано. Това искаш да кажеш, нали? Историята за Месията се повтаря, прав ли съм?

Седна на тревата, като едва ли не очакваше Ед отново да го блъсне, дори почти се надяваше да го направи. Гневът му се възвръщаше. Каза си, че няма смисъл да подлага на критика заблудите и фантазиите на един психично болен човек, както се обсъжда пиеса или филм — може би дори беше грехота — но самата мисъл, че Хелън е била пребита заради подобни фикс идеи, го вбесяваше неимоверно.

Ед не го докосна, а се изправи и отупа ръце с делово изражение. Явно се бе успокоил. Полицейската кола, която бе излязла от паркинга на „Червената ябълка“, се приближи до бордюра и спря. Ед я погледна, а след това и Ралф, който също се изправяше, сетне промълви:

— Може и да ми се подиграваш, но това е истината. Но сега не е цар Ирод, а Пурпурният крал. Ирод е бил само едно от превъплъщенията му. Пурпурният крал се прехвърля от тяло в тяло и от поколение на поколение като дете, което подскача ло камъните, за да премине някое поточе, Ралф, и винаги търси Месията. И той винаги му се изплъзва, но този път положението може да се промени. Защото Дери е по-различен. Всички сили са започнали да се събират тук. Зная, че ти е трудно да го повярваш, но е истина.

„Пурпурният крал — помисли си Ралф. — О, Хелън, толкова ми е мъчно за теб!“

Двама мъже — единият в униформа, другият цивилен, но и двамата явно полицаи — излязоха от колата и се приближиха до Макгавърн. В далечината зад тях, при магазина, Ралф забеляза още двама души с бели панталони и бели ризи с къс ръкав, които тъкмо излизаха от „Червената ябълка“. Единият подкрепяше Хелън, която вървеше с несигурната походка на пациент след операция. Другият носеше на ръце Натали.

Санитарите помогнаха на Хелън да се качи в линейката. Онзи, който държеше детето, се качи при нея, а другият тръгна към мястото на шофьора. Ралф забеляза, че не действат припряно, и реши, че това е добър знак за състоянието на Хелън. Може би Ед не я бе наранил твърде лошо… поне не този път.

Цивилният полицай — едър, широкоплещест, с руси мустаци и бакенбарди в стил „бар за ергени“ — се бе приближил до Макгавърн, когото явно познаваше. По лицето му беше изписана широка усмивка.

Ед прегърна стареца през раменете, дръпна го встрани от хората на тротоара и прошепна:

— Не искам да ни чуят.

— Не се и съмнявам.

— Тези същества… Центурионите… слугите на Пурпурния крал… няма да се спрат пред нищо. Те са безжалостни.

— Сигурно. — Ралф се обърна тъкмо навреме, за да види как Макгавърн посочва Ед. Широкоплещестият мъж кимна спокойно. На лицето му все още бе изписана лека, дружелюбна усмивка.

— Вече не става въпрос само за абортите! Те изтръгват неродените от всякакви майки, не само от наркоманките и проститутките — дали зародишът е на осем дни, осем седмици или осем месеца — на центурионите им е все едно. Ужасната жътва продължава неспирно ден и нощ. Заколението. Виждал съм телца на бебета по покривите, Ралф… под живите плетове… в каналите… носещи се в каналите и в река Кендъскиг към Пустошта…

Очите му, големи и зелени, ярки като изкуствени смарагди, бяха вперени в далечината.

— Ралф — прошепна той, — понякога светът е изпълнен с цветове. Започнах да ги виждам, откакто Той дойде и ми каза. Но сега всичко се обагря в черно.

— Откакто кой е дошъл и ти е казал, Ед?

— Ще поговорим за това по-късно — прошепна младият мъж, без да движи устните си, като затворник от някой филм. При други обстоятелства — това би изглеждало смешно.

После широко се усмихна като водещ на телевизионна игра, заличавайки лудостта тъй убедително, както слънцето заличава нощта. Промяната бе внезапна почти колкото смяната на времето в тропиците и ужасяваща, но въпреки това Ралф видя в нея нещо успокояващо. Може би все пак те — той, Макгавърн, Лоуис и всички останали от този малък участък на Харис Авеню, които познаваха Ед — не бива да се винят твърде много задето не бяха забелязали по-рано лудостта му. Защото Ед бе опитен; Ед наистина бе усъвършенствал номера си. Усмивката му бе достойна за „Оскар“. Дори и в странна ситуация като тази буквално те задължаваше да се усмихнеш в отговор.

— О, здравейте! — обърна се той към полицаите. Едрият бе приключил разговора си с Макгавърн и сега двамата се приближаваха. — Примъкнете си по един камък за сядане, момчета! — Ед излезе пред Ралф с протегната ръка.

Едрият цивилен полицай я пое и я стисна; на устните му все още бе изписана леката дружелюбна усмивчица.

— Едуард Дипно? — запита той.

— Точно така. — Ед се здрависа и с униформения полицай, който изглеждаше пообъркан, след това отново насочи вниманието си към едрия мъж.

— Аз съм сержант Джон Лийдекър — каза широкоплещестият. — Това е полицай Крис Нел. Разбрахме, че тук е имало някакво спречкване, сър.

— Ами, да. Може и така да се каже. Или, ако трябва да си говорим честно, аз се държах като пълен кретен. — Леката засрамена усмивка на Ед бе обезпокояващо нормална. Ралф си помисли за всички онези чаровни психопати, които бе гледал по филмите (Джордж Сандърс винаги бе особено добър в такива роли) и се почуди дали е възможно един умен химик-изследовател да метне някакъв провинциален детектив, който изглеждаше така, сякаш все още не бе оставил зад себе си юношеските си увлечения по „Треска в събота вечер“.

Ралф ужасно се боеше, че това е напълно възможно.

— С Хелън се скарахме заради една петиция, която бе подписала — говореше Ед. — и от дума на дума… Божичко, просто не ми се вярва, че я ударих.

Разпери и отпусна ръце, сякаш за да подчертае колко е смаян — да не говорим пък колко объркан и засрамен — от случилото се. Лийдекър се усмихна в отговор. Спомените на Ралф отново се върнаха към спречкването от миналото лято между Ед и човека със синята камионетка. Ед бе нарекъл едрия мъж убиец, дори му бе зашлевил шамар, и въпреки всичко накрая човекът го гледаше едва ли не с уважение. Все едно че го бе хипнотизирал, и Ралф си помисли, че сега вижда същата сила в действие.

— Значи просто нещата са стигнали малко далеч, така ли? — запита Лийдекър съчувствено.

— Ами да. — Ед бе поне на трийсет и две, но широко отворените му очи и невинното изражение го правеха да изглежда така, сякаш съвсем наскоро бе навършил допустимата възраст, за да може да си купи бира.

— Чакайте малко — избухна Ралф. — Не бива да му вярвате, той е луд! И опасен! Току-що ми каза…

— Това е господин Робъртс, нали? — обърна се Лийдекър към Макгавърн, без изобщо да обръща внимание на Ралф.

— Да — отвърна Бил някак официално. — Това е Ралф Робъртс.

— Аха. — Лийдекър най-после обърна поглед към Ралф. — Бих искал да поговоря с вас след малко, господин Робъртс, но засега просто застанете ето тук, до приятеля си, и мълчете. Разбрахме ли се?

— Но…

— Разбрахме ли се?

По-ядосан от всякога, Ралф демонстративно закрачи и спря до Макгавърн. Това обаче нямаше абсолютно никакъв ефект върху сержанта. Той се извърна към полицай Нел:

— Може ли да спреш музиката, Крис, та да си чуем малко мислите?

— Добре. — Униформеният отиде до касетофона, проучи различните копчета и плъзгачи и прекъсна „Ху“ по средата на песента за слепия майстор на флипера.

— Е, май наистина съм го надул малко повечко. Чудя се как съседите не са се оплакали още.

— Няма нищо, животът продължава — каза Лийдекър, сетне вдигна лицето си, по което все още играеше леката усмивчица, към облаците, плаващи в синьото лятно небе.

„Чудесно — помисли си Ралф. — Тоя е истински Уил Роджърс.“ Ед обаче кимаше, сякаш детективът бе подхвърлил не само един бисер на мъдростта, а цял наниз.

Лийдекър порови из джоба си и извади кутийка клечки за зъби. Предложи ги на Ед, който отказа, след това изтръска една и я пъхна в ъгълчето на устата си.

— Така значи. Малка семейна препирня. Това ли чух?

Ед кимна енергично. По лицето му все още бе изписана откритата, леко объркана усмивка.

— Всъщност по-скоро може да се нарече спор. Политически…

— Аха, аха — каза Лийдекър, кимайки усмихнато, но преди да продължите, господин Дипно…

— Моля, наричайте ме Ед.

— Преди да продължим, господин Дипно, само бих искал да ви съобщя, че всичко, което кажете, може да бъде използвано срещу вас — нали разбирате — в съдебната зала. А също и че имате право на адвокат.

Дружелюбната, но озадачена усмивка на Ед — „Но, моля ви, какво съм направил? Ще ми помогнете ли да си изясня?“ — угасна за миг. Замени я подозрителният, преценяващ поглед. Ралф извърна очи към Макгавърн и облекчението, което видя на лицето му, отговаряше напълно на онова, което изпитваше и самият той. Май Лийдекър все пак не бе чак толкова загубен.

— За Бога, че за какво ми е адвокат? — сопна се Ед. Извърна се наполовина и изпробва озадачената усмивка върху Крис Нел, който все още стоеше на верандата.

— Не зная, а може би и вие не знаете — отвърна Лийдекър, все така усмихнат. — Просто ви казвам, че имате право на адвокат. Ако не можете да си го позволите, град Дери ще ви осигури служебен защитник.

— Но аз не…

Лийдекър кимаше и се усмихваше.

— Разбира се, както желаете. Но имате право. Разбрахте ли всичко, което ви обясних, господин Дипно?

За момент Ед остана напълно неподвижен; очите му отново широко се отвориха и станаха безизразни. Ралф си помисли, че прилича на човек-компютър, който се опитва да обработи голям и сложен масив входни данни. Изведнъж Ед явно осъзна, че номерът с невинното изражение не е минал. Раменете му се отпуснаха. Празнотата в погледа му бе заместена от нещастно изражение, което изглеждаше твърде истинско, за да се усъмни човек в него… но все пак Ралф се усъмни. Длъжен бе да се усъмни; нали бе видял лудостта по лицето на Ед, преди да дойдат Лийдекър и Нел. Бил Макгавърн също я бе видял. И все пак Ралф смяташе, че някъде дълбоко в себе си Ед наистина съжалява, че е пребил Хелън.

„Да — помисли си, — точно както дълбоко в себе си той наистина вярва, че тези негови центуриони карат камиони с мъртви зародиши в Нюпорт. И че силите на доброто и злото се събират в Дери да изиграят някаква драма, която се развива във въображението му. Да я наречем «Поличбата V: В двора на Пурпурния крал».“

И все пак не можеше да потисне неволната си симпатия към Ед Дипно, който редовно посещаваше Каролин три пъти седмично по време на предсмъртния й престой в старческия дом на Дери, който винаги й носеше цветя и я целуваше по бузата, когато си тръгваше. Той бе продължил с тази целувка на сбогуване дори когато бе започнала да я обгръща миризмата на смърт, и Каролин винаги стисваше ръката му и го даряваше с усмивка на благодарност. „Благодаря, задето помниш, че все още съм човешко същество — казваше тази усмивка. — И благодаря, че се държиш с мен като с такова.“ Това бе онзи Ед, когото Ралф считаше за свой приятел и мислеше — или може би само се надяваше — че отново ще го види.

— Май съм загазил? — промълви младият мъж.

— Ами, да видим — отвърна Лийдекър, продължавайки да се усмихва. — Избили сте два зъба на жена си. Май сте й пукнали и костта на скулата. Бих се обзаложил на часовника на дядо ми, че има мозъчно сътресение. Плюс дребни наранявания — ранички, синини и онова странно оголено петно над дясното й слепоочие. Какво сте се опитвали да направите? Да я скалпирате ли?

Ед мълчеше, вперил застиналите си зелени очи в лицето му.

— Тя ще прекара нощта в болницата под наблюдение, защото някакъв дивак я е пребил от бой и май всички са съгласни, че този дивак сте вие, господин Дипно. Виждам кръвта по ръцете ви и по очилата ви и трябва да ви кажа, че аз също мисля така. А вие какво мислите? Изглеждате ми умен човек. Смятате ли, че сте загазили?

— Много съжалявам, че я ударих. Не исках да го правя.

— Аха, а пък ако ми даваха по четвърт долар всеки път, когато съм чувал тези думи, никога повече нямаше да се наложи да отделям пари от заплата за питиетата си. Арестувам ви по обвинение за нанесени телесни повреди. Това обвинение е според закона за насилието в семейството на щата Мейн. Бих искал да потвърдите още веднъж, че съм ви уведомил за правата ви.

— Да — тъжно прошепна Ед. Усмивката — озадачена или каквато и да е друга — бе изчезнала от лицето му.

— Ще ви закараме в полицейския участък. След това можете да се обадите по телефона и да си уредите освобождаване под гаранция. Крис, вкарай го в колата, моля те.

Нел се доближи до Ед.

— Ще създавате ли проблеми, господин Дипно?

— Не — отвърна Ед със същия тих глас и Ралф видя как от окото му се плъзва сълза. Той машинално я изтри с опакото на дланта си. — Никакви проблеми.

— Чудесно — каза любезно Нел и го съпроводи до патрулната кола.

Докато пресичаше тротоара, Ед хвърли поглед към Ралф.

— Съжалявам, старче — каза и седна отзад в колата. Преди полицай Нел да затвори вратата. Ралф видя, че от вътрешната й страна няма дръжка.

2.

— Така — каза Лийдекър, обърна се към Ралф и му протегна ръка. — Съжалявам, ако съм ви се сторил малко груб, господин Робъртс, но понякога такива типове са непредсказуеми. Особено съм нащрек към онези, които изглеждат спокойни, защото никога не знаете какво ще направят. Името ми е Джон Лийдекър.

— Джони бе мой ученик, когато преподавах в Общинския колеж — каза Макгавърн. Сега, когато Ед Дипно вече бе на сигурно място, той облекчено забърбори: — Беше добър ученик. Написа отлична курсова работа за Детския кръстоносен поход.

— Приятно ми е да се запознаем — каза Ралф и се здрависа със сержанта. — И не се притеснявайте. Не съм се обидил.

— Знаете ли, направо е било лудост от ваша страна да идвате тук и да се карате с него — бодро заяви Лийдекър.

— Бях страшно ядосан. И все още съм.

— Разбирам ви. Разминало ви се е леко — това е най-важното.

— Не. Хелън е най-важното. Хелън и детето.

— И с това съм съгласен. Кажете ми за какво си говорихте с господин Дипно, преди да дойдем, господин Робъртс, може ли да ви наричам Ралф?

— Разбира се. — Той си припомни набързо разговора си с Ед, опитвайки се да го предаде накратко. Макгавърн, който бе чул известна част, но не и целия разговор, слушаше без да се обажда, с широко отворени очи. Всеки път, когато го погледнеше, на Ралф му се приискваше Бил да бе със сламената си шапка. Без нея изглеждаше по-стар. Почти столетник.

— Е, звучи доста шантаво, нали? — отбеляза Лийдекър, когато Ралф свърши.

— Какво ще стане сега? Ще отидели в затвора? Не трябва да го прибират в затвора, а в лудницата.

— Вероятно — съгласи се Лийдекър, — но има голяма разлика между „трябва“ и „ще бъде“. Няма да отиде в затвора, но няма и да го изпратят в санаториума „Сънивейл“ — това се случва само в старите филми. Най-доброто, на което можем да се надяваме, е съдът да го задължи да се подложи на някаква терапия.

— Но Хелън не ви ли каза…

— Жената не ни каза нищо, а ние не се опитахме да я разпитваме в магазина. Явно изпитваше силна физическа болка и беше разстроена.

— Разбира се — каза Ралф. — Колко съм глупав.

— По-късно тя може да потвърди думите ти… но може и да не го направи. Жертвите на съпружески тормоз често се превръщат в истински мекотели, ако ме разбираш. За щастие според новия закон няма значение какъв ще бъде случаят. Притиснали сме го до стената. С госпожицата от магазинчето можете да свидетелствате за състоянието на госпожа Дипно и кого е посочила като виновник за това състояние. Аз пък ще свидетелствам, че съпругът на жертвата е имал кръв по ръцете си. Но най-хубавото от всичко е, че той каза вълшебните думички: „Божичко, не ми се вярва, че я ударих.“ Бих искал да дойдеш в участъка — най-добре утре сутринта, ако това те устройва — за да запиша подробно показанията ти, Ралф, но това са само формалности. В основни линии случаят е ясен. — Извади клечката от устата си, счупи я, хвърли я в канавката и отново извади кутийката. — Искаш ли?

— Не, благодаря — отвърна Ралф и леко се усмихна.

— Не те виня. Грозен навик, но се опитвам да откажа пушенето, което е още по-лоша привичка. Най-страшното в случаи с хора като Дипно е, че тяхната интелигентност им прави лоша услуга. Хвръква им чивията, нараняват някого… а после отново влизат в релси. Ако се озовеш на мястото достатъчно скоро след гръмването на бушона — като теб, Ралф — може и да успееш да ги видиш как стоят с наклонена глава, заслушани в музиката, опитвайки се да се върнат към ритъма й.

— Така беше и в този случай. Точно така беше.

— По-умните успяват да минат с тоя номер доста дълго време — изглеждат разкаяни, ужасени от собствените си деяния, решени да поправят стореното. Убедителни са, чаровни и доста често е почти невъзможно да се разбере, че под приятната външност се крият луди за връзване. Дори психопати като Тед Бънди понякога с години успяват да се преструват на нормални. Успокояващото е, че все пак няма много като Тед Бънди на свобода въпреки всички книги и филми за откачени убийци.

Ралф въздъхна дълбоко.

— Ама че бъркотия.

— Да. Но погледни откъм добрата страна: поне за известно време ще го държим далеч от нея. Сигурно до довечера ще излезе срещу гаранция от двайсет и пет долара, но…

— Двайсет и пет долара? — попита Макгавърн едновременно шокиран и циничен. — Само толкова ли?

— Да — отвърна Лийдекър. — Баламосах Дипно с обвинението за телесни повреди, — защото звучи доста плашещо, но в щата Мейн да натупаш жена си е само незначително провинение.

— И все пак в закона има една малка нова хитрост — каза Крис Нел, присъединявайки се към тях. — Ако Дипно поиска да излезе под гаранция, ще трябва да обещае да не установява какъвто и да било контакт с жена си до разрешаването на случая в съда — не може да влиза в къщата, да я пресреща на улицата, дори да й се обажда по телефона. Ако не е съгласен — остава си в затвора.

— Да предположим, че се съгласи, а после все пак се върне? — попита Ралф.

— Тогава наистина ще го опандизим — отвърна Нел, — защото това вече е престъпление… или може да бъде, ако областният прокурор реши да обърне дебелия край. При всички случаи нарушителите на закона за насилие в семейството обикновено прекарват много повече от един следобед в затвора.

— И да се надяваме, че съпругата, която е посетил в нарушение на закона, ще бъде още жива, когато го изправят пред съда — добави Макгавърн.

— Да — тежко въздъхна Лийдекър. — Понякога точно в това е проблемът.

3.

Ралф се прибра и гледа телевизия около час, втренчен в екрана, без да вижда излъчваната програма. Стана по време на една реклама, за да види дали в хладилника е останала студена кола, олюля се и се подпря с ръка на стената, за да не падне. Целият трепереше и едва се сдържаше да не повърне. Разбираше, че това е само забавена реакция на случилото се, но слабостта и гаденето все пак го плашеха.

Седна отново; в продължение на минута дишаше дълбоко, навел глава, със затворени очи, а после стана и бавно отиде до банята. Напълни ваната с топла вода и лежа в нея, докато чу, че по телевизията започва „Нощен съд“ — първият от следобедните семейни сериали. До това време водата във ваната почти бе изстинала и Ралф се измъкна с облекчение. Избърса се, преоблече се в чисти дрехи и реши, че една лека вечеря ще му се отрази добре. Извика към долния етаж, мислейки, че Макгавърн може би ще иска да му прави компания, но не получи отговор.

Сложи на котлона тенджерка с вода, за да си свари две яйца, и се обади в болницата. Разговорът бе прехвърлен към служителка от „Обслужване на пациентите“, която провери в компютъра си и потвърди — да, разбрал е правилно, Хелън Дипно наистина е приета в болницата. Състоянието й бе записано като „добро“. Не, няма представа кой се грижи за детето на госпожа Дипно; знае само че в списъка с новоприетите няма Натали Дипно. Не, Ралф не може да посети госпожа Дипно тази вечер, но не защото лекарят е забранил достъпа на посетители; госпожа Дипно го е пожелала.

„И защо ще го прави?“ — понечи да попита Ралф, но се въздържа. Служителката сигурно щеше да му отговори, че съжалява, но няма информация за това в компютъра; Ралф обаче мислеше, че тази информация е в неговия компютър — онзи в главата му. Хелън не искаше посетители, защото се срамуваше. Случилото се не бе по нейна вина, но той се съмняваше, че това променя чувствата й. Половината обитатели на Харис Авеню я бяха видели как залита като пребит боксьор, бяха я откарали в болницата с линейка и за всичко това бе виновен съпругът й — бащата на дъщеря й. Ралф се надяваше, че ще й дадат нещо, което да й помогне да спи през нощта; сутринта всичко щеше да й се вижда малко по-розово.

„По дяволите, ще ми се някой да даде и на мен нещо, което ще ми помогне да спя през нощта“ — помисли си той.

„Тогава иди при доктор Личфийлд, идиот такъв“ — обади се веднага друга част от съзнанието му.

Служителката питаше Ралф дали може да направи оше нещо за него. Ралф каза „не“ и понечи да й благодари, но тя затвори телефона.

— Колко любезно — промълви той, остави слушалката на мястото й, взе една лъжица и пусна внимателно яйцата във водата. Десет минути по-късно телефонът иззвъня. Той остави вечерята и грабна слушалката.

— Ало? Мълчание, нарушавано само от дишане.

— Ало? — повтори Ралф.

Дочу сподавено хлипане, сетне връзката се прекъсна. Той затвори телефона и впери поглед в него, замислено сбърчил чело.

— Хайде, Хелън — прошепна. — Обади ми се пак. Моля те. — След това се върна на масата, седна и започна да яде оскъдната си вечеря.

4.

Петнайсетина минути по-късно тъкмо миеше чиниите, когато телефонът отново иззвъня. „Едва ли е тя — помисли си той, изтривайки ръцете си с кърпата за съдове, и тръгна към телефона. — Няма начин да е тя. Сигурно е Лоуис или Бил.“ Но нещо му подсказваше, че греши.

— Здравей, Ралф.

— Здравей, Хелън.

— Аз се обаждах преди няколко минути. — Гласът й бе пресипнал, сякаш беше пила или плакала, а Ралф не мислеше, че в болницата разрешават алкохол.

— Досетих се.

— Чух гласа ти и… не можах…

— Няма нищо. Разбирам те.

— Наистина ли? — Тя подсмръкна.

— Да.

— Сестрата ми даде болкоуспокояващо хапче. Наистина имам нужда от него — всичко ме боли. Но преди да го изпия, исках да ти се обадя отново и да кажа онова, което бях намислила. Болката е гадно нещо, но е страхотен стимулатор.

— Хелън, няма нужда от обяснения. — Страхуваше се да не би тя да му се сърди, защото не можеше да се сърди на Ед.

— Напротив, има. Трябва да ти благодаря.

Ралф се облегна на рамката на вратата и за миг затвори очи. Изпита облекчение, но не знаеше какво да отговори. Беше се подготвил да каже: „Съжалявам, че мислиш така, Хелън“ с най-спокойния глас, на който бе способен — толкова сигурен беше, че тя ще го укори задето се е намесил.

Хелън сякаш прочете мислите му и следващите й думи подсказваха, че не се е отървал леко.

— Отначало ти бях ужасно сърдита. Обадих се на Кенди Шумейкър, приятелката ми, която живее на Канзас Стрийт, и тя дойде да прибере Нат. Ще остане при нея тази нощ. Искаше да разбере какво се е случило, но аз не й казах. Исках просто да си лежа тук и да ти се сърдя задето се обади в полицията, въпреки че те помолих да не го правиш.

— Хелън…

— Остави ме да довърша, за да си изпия хапчето и да заспя. Става ли?

— Добре.

— След като Кенди си тръгна с детето — Нат не плака, слава Богу, не знам дали бих могла да понеса това — при мен влезе една жена. Отначало си помислих, че е сгрешила стаята, защото изобщо не я познавах, а когато най-сетне проумях, че тя е дошла при мен, й казах, че не искам да виждам никого. Тя не ми обърна внимание. Затвори вратата и вдигна полата си така, че да видя лявото й бедро. По него се спускаше дълбок белег почти по цялата дължина от хълбока до коляното.

— Каза ми, че името й е Гретхен Тилбъри, че е съветник към „Грижи за жената“ и че мъжът й е разпорил крака й с кухненски нож през 1978 г. Каза, че ако съседът й от долния апартамент не бил й сложил турникет, щяла да умре от загуба на кръв. Отвърнах й, че много съжалявам, но че не искам да говоря за собственото си положение, докато не съм го обмислила. — Хелън помълча и добави: — Но знаеш ли, това бе лъжа. Бях имала предостатъчно време да обмисля положението, защото Ед ме удари за пръв път преди две години, точно преди да забременея с Нат. Но просто… отказвах да погледна истината в очите.

— Разбирам.

— Тази жена… е, сигурно на такива като нея преподават как да се преодоляват защитните реакции на хората.

Ралф се усмихна:

— Мисля, че умеят и други неща.

— Тя ми каза, че не мога вечно да избягвам проблема, че положението ми е доста тежко и че трябва веднага да се опитам да се справя с него. Уведомих я, че каквото и да направя, нямам нужда да се консултирам с нея, нито пък да й слушам глупостите само защото нейният съпруг й е разпорил крака. За малко да кажа, че вероятно го е направил, защото непрекъснато е бърборела и не го е оставяла на мира. Но бях ужасно ядосана, Ралф. Болеше ме… бях объркана… засрамена… но най-вече вбесена.

— Мисля, че това е напълно нормална реакция.

— Запита ме какво бих изпитала към себе си — не към Ед, а към себе си — ако се върна при съпруга си и той отново ме пребие. След това се поинтересува как бих се чувствала, ако се върна и Ед направи същото с Нат. Това ме изкара извън нерви. И все още ме изкарва. Ед никога и с пръст не я е пипнал, и аз й го казах. Тя кимна и ми отговори: „Това не означава, че няма да го направи, Хелън. Зная, че не искаш да мислиш за подобна възможност, но се налага. Добре, да предположим, че си права. Да кажем, че най-многото, което може да направи, е да я плесне през пръстите. Би ли искала Натали да расте и да гледа как той те бие? Би ли искала да израсне, виждайки нещата, които е видяла днес?“ И това ме отрезви. Отрезви ме напълно. Спомних си как изглеждаше Ед, когато се върна у дома… как разбрах какво ще се случи още щом видях колко е пребледняло лицето му… как въртеше главата си…

— Като петел — промърмори Ралф.

— Какво?

— Нищо. Продължавай.

— Не знаех от какво е ядосан… вече не мога да предугаждам, но разбрах, че ще започне да ме бие. Нищо не можеш да направиш или да кажеш, за да го възпреш, щом веднъж е преминал някаква точка. Хукнах към спалнята, но той ме сграбчи за косата… изтръгна доста голям кичур от нея… изкрещях… а Натали седеше на столчето си… седеше и ни гледаше… а когато изпищях, и тя изпищя…

Хелън млъкна и се разрида. Ралф изчака търпеливо, опрял чело в рамката на вратата. Използва крайчеца на кърпата за съдове, която бе преметнал през рамо, и машинално избърса собствените си сълзи.

— Както и да е — каза Хелън, когато се поуспокои, — в края на краищата разговарях с тази жена почти цял час. Специалността й е „консултиране на жертви на тормоз“ и тя си изкарва прехраната с нея, представяш ли си?

— Да — каза Ралф. — Представям си. Това е благородна професия, Хелън.

— Ще се срещна отново с нея утре, в дом „Грижи за жената“. Каква ирония, че сега отивам там. Нали разбираш, ако не бях подписала онази петиция…

— Ако не беше заради петицията, щеше да е заради нещо друго.

Тя въздъхна.

— Може и да си прав. Не, наистина си прав. Гретхен каза, че не мога да реша проблемите на Ед, но мога да започна да разрешавам поне част от моите. — Отново се разплака, после се постара да се овладее. — Съжалявам — толкова много плаках днес, че не искам да плача никога повече. Казах й, че го обичам. Срам ме беше да го кажа, дори не съм сигурна, че не греша, но ми се струва вярно. Казах, че искам да му дам още една възможност. Тя ми отговори, че по този начин и Натали ще трябва да му даде още една възможност, независимо дали иска или не, и това ме накара да си спомня как изглеждаше тя, седнала на столчето си в кухнята, личицето й оплескано с пюре от спанак, пищейки с цяло гърло, докато Ед ме удряше. Господи, мразя начина, по който хора като тази Гретхен те притискат в ъгъла и не ти позволяват да помръднеш!

— Само се опитва да ти помогне, нищо повече.

— Ненавиждам и това. Много съм объркана, Ралф. Може и да не си го знаел, но е така. — Тя се засмя.

— Няма нищо, Хелън. Съвсем естествено е да бъдеш объркана.

— Преди да си тръгне, жената ми разказа за „Хай Ридж“. В момента това ми се вижда най-подходящото място за мен.

— Какво представлява?

— Нещо като дом — тя непрекъснато ми повтаряше, че е дом, а не приют — за малтретирани жени. А аз официално май вече съм точно такава. — Този път смехът й заплашваше да премине в хлипове. — Мога да взема и Нат със себе си, а това е най-привлекателната част от предложението.

— Къде се намира този дом?

— В извънградските райони. Някъде към Нюпорт.

— Да, сега се сещам.

Разбира се, че се досещаше; Хам Девънпорт му бе разказал за дома, когато защитаваше каузата на „Грижи за жената“. „Там дават семейни съвети… разследват случаи на малтретиране на деца и съпруги… имат общежитие за малтретирани жени на границата с община Нюпорт.“ Напоследък навсякъде се натъкваше на тази организация. Ед несъмнено би видял зловещи признаци в това.

— Тази Гретхен Тилбъри си знае работата — продължаваше Хелън. — Преди да си тръгне, ми каза, че е напълно естествено все още да обичам Ед. „Така и трябва да бъде — каза ми тя, — защото любовта не изтича от кранче, което можеш да спираш и да пускаш, когато пожелаеш.“ Но все пак трябвало да помня, че любовта ми не би могла да го спаси, че дори любовта на Ед към Натали не би могла да го спаси, и че колкото и да го обичам, над всичко стои отговорността към детето ми. Лежах и си мислех за думите й. Но май по ми харесваше просто да си лежа вбесена. При всички случаи беше по-лесно.

— Да. Разбирам те. Хелън, защо просто не глътнеш хапчето и не забравиш всичко за известно време?

— Ще го направя, но първо исках да ти благодаря.

— Знаеш, че не е необходимо.

— Нищо подобно — промълви тя и Ралф се зарадва, долавяйки вълнение в гласа й. Това бе доказателство, че най-важното от характера на Хелън Дипно се е запазило непокътнато. — Все още съм ти ядосана, Ралф, но се радвам, че не ме послуша, когато ти казах да не се обаждаш в полицията. Страхувах се, нали разбираш?

— Хелън, аз… — Гласът му бе станал дрезгав и малко оставаше да секне. Прокашля се и опита отново: — Просто не исках да те видя някой ден още по-сериозно наранена. Когато те видях да идваш през паркинга с обляно в кръв лице, толкова се изплаших…

— Не говори за това. Моля те. Ще се разплача, ако го направиш, а не мога да го понеса.

— Добре. — В ума му напираха хиляди въпроси за Ед, но моментът явно не беше подходящ да ги зададе. — Може ли утре да дойда да те видя?

След кратко колебание тя отговори:

— По-добре недей. Трябва да премисля и да си изясня много неща и никак няма да ми бъде лесно. Ще ти се обаждам, Ралф. Става ли?

— Съгласен съм. А какво ще правиш с къщата?

— Мъжът на Кенди ще отиде да я заключи. Дадох му моите ключове. Гретхен Тилбъри каза, че на Ед ще му бъде забранено да се връща там за каквото и да било, дори и за чековата си книжка или за да си смени бельото. Ако иска да си вземе някои вещи, дава списък и ключа си на някой полицай и онзи отива да ги вземе. Сигурно ще отиде във Фреш Харбър. Там има жилища за служителите на лабораториите. От онези малки къщички. Те всъщност са доста симпатични… — Искрата, проблеснала за кратко в гласа й, бе угаснала. Личеше си, че е потисната, отчаяна и много, много уморена.

— Хелън, много се, радвам, че се обади. Признавам, че се чувствам доста облекчен. А сега гледай да заспиш.

— Ами ти, Ралф? — запита тя неочаквано. — Ти спиш ли добре напоследък?

Смяната на темата го свари неподготвен и той направи признание, което при други обстоятелства едва ли би се изплъзнало от устните му:

— Ами… може би не спя достатъчно. Вероятно не толкова, колкото ми е необходимо.

— Е, грижи се за себе си тогава. Днес беше много храбър, като някой рицар от легендите за крал Артур, но мисля, че дори и сър Ланселот трябва да дремва от време на време.

Думите й го трогнаха и в същото време го развеселиха. В ума му изплува за момент много жив образ: Ралф Робъртс, облечен в броня, е яхнал снежнобял жребец, а Бил Макгавърн, верният му оръженосец, язди зад него на своето пони, облечен в кожени дрехи, наперено нахлупил сламената си шапка.

— Благодаря ти, скъпа. Мисля, че това е най-милото нещо, което са ми казвали, откакто Линдън Джонсън беше президент. Пожелавам ти възможно най-приятните сънища.

— Благодаря. На теб също.

Тя затвори. Ралф постоя миг-два, замислено загледан в телефонната слушалка, а после я сложи обратно на поставката й. Може пък наистина да сънува приятни сънища. След всичко, което се бе случило през деня, безспорно ги заслужаваше. Засега обаче реши, че ще поседи на верандата, ще наблюдава залеза и ще остави всичко на волята на съдбата.

5.

Макгавърн се беше върнал и се бе изтегнал в любимия си стол на верандата. Гледаше към улицата и не се обърна веднага, когато съседът му от горния етаж излезе навън. Ралф проследи погледа му и видя син фургон, паркиран на половин пресечка по-нагоре по Харис Авеню, откъм страната на „Червената ябълка“. МЕДИЦИНСКА ПОМОЩ — ДЕРИ бе изписано с големи бели букви на задните му врати.

— Здравей, Бил — каза Ралф и се отпусна в своя стол. Люлеещият се стол, където винаги сядаше Лоуис Шаси, когато им идваше на гости, бе поставен между двамата. Полъхваше вечерен ветрец, приятно прохладен след горещината на следобеда, и празният стол лениво се полюшваше назад-напред от повея.

— Здрасти — каза Макгавърн, поглеждайки към Ралф. Понечи да извърне поглед, но изведнъж врътна обратно глава.

— Човече, май трябва да започнеш да си опъваш торбичките под очите. Ако не го направиш, скоро ще ги настъпваш. — Ралф си помисли, че тази реплика сигурно трябваше да прозвучи като една от хапливите шегички, с които Макгавърн бе известен из цялата улица, но погледът му изразяваше искрена загриженост.

— Денят беше доста тежък — отвърна той. Разказа му за обаждането на Хелън, пропускайки подробностите, които прецени, че не би й било приятно Макгавърн да узнае. Имаше чувството, че тя не обича Бил.

— Радвам се, че е добре. Ще ти кажа нещо, Ралф — днес ти много ме впечатли, като маршируваше по улицата като Гари Купър. Постъпката ти беше налудничава, но все пак беше страхотен. — Той помълча. — Право да ти кажа, изпитах някакво страхопочитание към теб.

Това бе вторият път от петнайсет минути насам, когато някой бе изкарал Ралф едва ли не герой. Чувстваше се неудобно.

— Прекалено му бях ядосан, за да осъзная колко глупаво постъпвам; чак след това ми дойде умът в главата. Къде беше, Бил? Търсих те преди малко.

— Поразходих се до Удължението. Сигурно съм искал да си поохладя нервите. Главата ме блъсна, като видях как Джони Лийдекър и другият полицай отвеждат Ед.

Ралф кимна.

— И аз се почувствах зле.

— Наистина ли? — Макгавърн изглеждаше изненадан и малко скептичен.

— Наистина — потвърди Ралф и леко се усмихна.

— Фей Шапен беше на мястото за пикници, където обикновено се събират ония стари разбойници, и ме придума да изиграем партия шах. Ама и него си го бива, Ралф — мисли си, че в него се е преродил духът на Руи Лопес, но играе шах по-скоро като Супи Сейлс… и изобщо не млъква.

— Въпреки това Фей е свестен човек — промълви Ралф. Макгавърн продължи, сякаш не го беше чул:

— И оня чудак Дорънс Марстелър беше там. Ако ние сме старци, той пък е направо изкопаемо. Стърчи до оградата между мястото за пикници и летището, стиснал книжка с поеми, и гледа как излитат и кацат самолетите. Как мислиш, дали изобщо ги чете тия книги, дето ги мъкне със себе си? Може би изобщо не са книги, а само кориците им.

— Добър въпрос — отвърна Ралф, но в момента си мислеше за думата, използвана от Макгавърн, за да опише Дорънс — чудак. Той самият едва ли би я използвал, но нямаше никакво съмнение, че старият Дор беше доста странна птица. Не беше изкуфял (или поне Ралф си мислеше така); по-скоро оскъдните му думи сякаш бяха плод на нестандартни ум и възприятия.

Спомни си как Дорънс бе изникнал изневиделица в онзи ден през миналото лято, когато Ед се беше блъснал в човека с камиона. Тогава си бе помислил, че появата му е придала още по-голяма абсурдност на случилото се. Бе казал нещо странно. Ралф напразно се опитваше да си спомни думите му.

Макгавърн отново се бе загледал към улицата, където един подсвиркващ си млад мъж в сив работен гащеризон току-що бе излязъл от къщата, пред която бе паркиран фургонът на Медицинска помощ. Младежът, който изглеждаше на не повече от двайсет и четири години и очевидно не бе имал нужда от никаква медицинска помощ през целия си живот, тикаше пред себе си количка, върху която беше прикрепена зелена бутилка.

— Празна е — обади се Макгавърн.

Втори младеж, също в работен комбинезон, излезе от къщичката, боядисана в жълто и с тъмнорозови первази — доста несполучливо съчетание. Спря за момент на прага — явно разговаряше с някого вътре. След това затвори вратата и изприпка по алеята, за да помогне на колегата си да натовари количката във фургона.

— Май е кислородна бутилка — рече Ралф. Бил кимна.

— За госпожа Локър ли?

Макгавърн отново кимна, без да откъсва поглед от санитарите, които затръшнаха задните врати на фургона, и тихо заговори:

— С Мей Локър бяхме съученици в началното училище и в гимназията. Бяхме само петима в класа. В онези дни я смятаха за сочно парче, а хора като мен наричаха „женствени“. В онази отдавна отминала епоха думата „гей“ се използваше, за да опишеш коледната си елха, след като я украсиш.[3]

Ралф сведе поглед към ръцете си; почувства се неудобно и езикът му се върза. Разбира се, отдавна знаеше, че Макгавърн е хомосексуалист, но Бил никога не бе говорил за това до тази вечер. Прищя му се да го бе оставил за друг ден… за предпочитане някой, в който самият той нямаше да се чувства така, сякаш по-голямата част от мозъка му е била заменена с птичи курешки.

— Сякаш беше преди хиляда години — продължи Макгавърн. — Кой би си помислил тогава, че течението ще изхвърли и двама ни на бреговете на Харис Авеню?

— Тя страда от ефизем, нали? Мисля, че чух нещо такова.

— Да. Една от онези болести, която с течение на времето става все по-мъчителна. Остаряването явно не е работа за кекави хора, нали?

— Не, не е — съгласи се Ралф и внезапно осъзна правотата на тези думи. Спомни си за Каролин и за ужаса, който бе почувствал, промъквайки се в апартамента с подгизналите си маратонки, виждайки я да лежи на прага на кухнята… всъщност точно там, където бе стоял по време на по-голямата част от разговора си с Хелън. Сблъсъкът с Ед Дипно бе нищо в сравнение с ужаса, който бе изпитал в този момент; беше сигурен, че Каролин е мъртва.

— Спомням си как носеха на Мей кислород само веднъж на всеки две седмици — каза Макгавърн. — Сега идват всеки понеделник и четвъртък вечер, точни като часовници. Отивам да я видя, когато мога. Понякога й чета — най-отегчителните и тъпи статии от женски списания, които можеш да си представиш — а понякога просто си седим и разговаряме. Казва, че се усеща сякаш белите й дробове са пълни с водорасли. Не й остава още много. Някой ден ще дойдат и вместо кислородна бутилка във фургона ще натоварят самата Мей. Ще я откарат в болницата и това ще бъде краят.

— Цигарите ли са причината?

Макгавърн му хвърли поглед, толкова непривичен за това издължено, спокойно лице, че на Ралф му трябваше известно време да осъзнае, че изразява негодувание.

— Мей Перо не е изпушила една цигара през целия си живот. Това, за което си плаща сега, са двайсетте години, прекарани в бояджийската работилница на една фабрика в Корина и още двайсет на чепкалото на друга фабрика в Нюпорт. Опитва се да диша през напластените в белите й дробове памук, вълна и найлон, не водорасли.

Двамата санитари се качиха във фургона си и потеглиха.

— В Мейн се намират североизточните подножия на Апалачите, Ралф — много хора не го съзнават, но е истина — и Мей умира от болест, характерна за Апалачите. Докторите я наричат „текстилен бял дроб“.

— Много жалко за нея. Сигурно ти е била много скъпа.

Макгавърн се засмя тъжно.

— А, не! Посещавам я, защото по една случайност тя е последният спомен от неизживяната ми младост. Понякога й чета и винаги успявам да преглътна една-две от изсъхналите й овесени сладки, но нищо повече. Причината да я посещавам е чисто егоистична, уверявам те.

„Чисто егоистична — помисли си Ралф. — Колко странна фраза и колко типична за Макгавърн.“

— Я остави Мей — каза Макгавърн. — Въпросът е какво ще правим с теб, Ралф. Уискито май не свърши работа, а?

— Не.

— Ще изрека един особено актуален каламбур — отнесе ли се сериозно към чашката?

Ралф кимна утвърдително.

— Е, трябва да направиш нещо за торбичките под очите си, или никога няма да свалиш очарователната Лоуис. — Макгавърн изчака да види реакцията на съседа си и въздъхна. — Май не е много смешно, а?

— Не. Денят беше доста тежък.

— Съжалявам.

— Няма нищо.

Поседяха известно време, потънали в приятелско мълчание, наблюдавайки минувачите по Харис Авеню. Три момиченца играеха на ластик на паркинга пред „Червената ябълка“. Госпожа Перен бе застанала наблизо, изпъната като часовой, и ги наблюдаваше. Мина едно момче с шапка на „Ред Сокс“, обърната назад с козирката, което подскачаше в такт с музиката, идваща от слушалките на уокмена му. Две дечица си подхвърляха фрисби пред къщата на Лоуис. Излая куче. Някаква жена крещеше отнякъде на Сам да вземе сестричката си и да се прибират. Обичайната улична серенада, но на Ралф тя му звучеше странно фалшива. Предполагаше, че това е така, защото напоследък бе свикнал да вижда Харис Авеню пусто.

Извърна се към Макгавърн и каза:

— Знаеш ли какво беше първото, което си помислих, като те видях на паркинга пред „Червената ябълка“ днес следобед? Независимо от всичко, което ставаше тогава?

Макгавърн поклати отрицателно глава.

— Зачудих се къде, по дяволите, ти е шапката. Без нея ми изглеждаше много странен. Едва ли не гол. Я си признай — къде пъхна похлупака си, синко?

Макгавърн докосна темето си, където оставащите кичури от ефирната му като на бебе косица бяха грижливо сресани отляво надясно върху розовия му череп.

— Не зная. Липсваше ми тази сутрин. Почти никога не забравям да я хвърля на масата до външната врата, когато влизам, но там я няма. Предполагам, че този път съм я оставил някъде другаде и точното й местонахождение временно ми убягва. След още няколко години сигурно ще обикалям насам-натам по долни гащи, защото не си спомням къде съм си оставил панталоните. И всичко това е част от прекрасното преживяване да остарееш, нали?

Ралф кимна и се усмихна, мислейки си, че от всички възрастни хора, които познаваше — а той познаваше поне трийсетина, които срещаше случайно из парка и разменяше с тях „здравей“ и „здрасти“ — Бил Макгавърн се оплакваше най-много от натрупването на годинките. Той явно гледаше на отдавна отминалата си младост и на по-скоро отминалата средна възраст както някой генерал би гледал двама войници, които са дезертирали в навечерието на голяма битка. Ала за нищо на света не би му го казал. Всеки си имаше своите малки ексцентричности; да се отнася с театрална мрачност към остаряването бе просто една от странностите на Макгавърн.

— Нещо смешно ли казах? — запита съседът му.

— Моля?

— Усмихваше се, та помислих, че може да съм казал нещо смешно. — Изглеждаше засегнат, макар често да подкачаше съседа си от горния етаж за красивата вдовица, живееща наблизо на тяхната улица, но Ралф си помисли, че денят бе тежък и за него.

— Изобщо не мислех за теб — продума. — Мислех си как Каролин говореше почти същото — че да остарееш е все едно да ти поднесат развален десерт в края на едно много вкусно ядене.

Това поне бе лъжа само наполовина. Каролин наистина бе правила такова сравнение, но за да опише мозъчния тумор, който я убиваше, а не живота си като възрастна. И без това не беше чак толкова стара; беше само на шейсет и четири, когато умря, и до последните месец-два от живота си твърдеше, че се чувства на трийсет.

Отсреща трите момиченца, които досега бяха играли на ластик, се приближиха до бордюра, огледаха се за идващи коли, а после се хванаха за ръце и претичаха през улицата, заливайки се от смях. За един кратък миг му се стори, че те са обгърнати от някакво сиво сияние — ореол, който озаряваше страните, челата и засмените им очи като някакъв странен и ярък блатен огън. Малко уплашен, Ралф стисна очи и пак ги отвори. Сивото було, което си бе въобразил, че вижда около трите момиченца, бе изчезнало, което го накара да почувства облекчение, но явно безсънието му се отразяваше зле.

— Ралф? — Гласът на Макгавърн сякаш идваше от далечния край на верандата, макар че не бе мръднал от мястото си. — Добре ли си?

— Разбира се. Мислех си за Ед и Хелън, това е всичко. Имаше ли представа, че младежът е започнал да полудява?

Макгавърн решително поклати глава.

— Абсолютно никаква. И макар че виждах синини по Хелън от време на време, винаги вярвах на историите, които ми разправяше за тях. Не се смятам за човек, когото могат лесно да излъжат, но май ще трябва да преразгледам позициите си по този въпрос.

— Как мислиш, какво ще стане с тях сега?

Макгавърн въздъхна и докосна темето си с връхчетата на пръстите си, машинално търсейки да напипа липсващата сламена шапка.

— Познаваш ме, Ралф — аз съм циник като повечето от предците ми. Мисля, че много рядко се случва обичайните човешки конфликти да се разрешават от само себе си, както става по телевизията. В реалността те избухват отново и отново, във все по-затихващи кръгове, докато накрая изчезват окончателно. Само че в действителност не изчезват; просто се изпаряват като дъждовни локви от слънцето. — Помълча и добави: — И повечето от тях оставят същата гадна утайка след себе си.

— Господи. Това наистина е цинично.

Бил сви рамене.

— Повечето пенсионирани учители са си циници, Ралф. Виждаме как децата влизат в училището тъй млади и силни, толкова сигурни, че техният живот ще бъде различен, и след това виждаме как забъркват каши точно както са направили родителите им и техните родители. Мисля, че Хелън пак ще се върне при него и Ед ще мирува известно време, а след това отново ще я пребие и тя отново ще избяга. Също като някоя от онези глупави кънтри-песни, които се въртят на джукбокса в закусвалнята на Ники, и някои хора трябва да слушат тази песен доста дълго, преди да решат, че им е омръзнала. Но Хелън все пак е умна млада жена. Мисля, че ще й трябва само още един куплет.

— Но този куплет може да се окаже фатален — промълви Ралф. — Тук не става дума за пиян съпруг, който се прибира вкъщи в петък вечер и пребива жена си, защото е изгубил заплатата си на покер и тя е дръзнала да му се скара.

— Зная — съгласи се Макгавърн, — но ме попита за моето мнение и ти го казах. Мисля, че на Хелън ще й трябва още едно кръгче с въртележката, преди да събере сили да слезе от нея. А даже и след това те може да продължат да се сблъскват. Градът ни все пак е доста малък. — Замълча и огледа улицата с присвити очи. — О, я виж — каза той, повдигайки лявата си вежда. — Нашата Лоуис. Красива е като нощта.

Ралф му хвърли предупредителен поглед, който съседът му не видя, или се престори, че не вижда. Стана, отново докосвайки с пръсти мястото, където трябваше да бъде сламената му шапка, и слезе по стъпалата, за да я посрещне на алеята.

— Лоуис! — извика и падна на коляно пред нея с театрално протегнати ръце. — Как искам наште два живота да бъдат скрепени със звездните окови на любовта! Да свържем в брак ний нашите съдби и нека те отнеса към непознатите страни във златната каляска на чувствата ми огнени!

— Брей, за меден месец ли става дума, или само за една нощ? — запита го Лоуис, усмихвайки се неуверено.

Ралф ръгна Макгавърн в гърба.

— Ставай, шуте! — каза той и пое от Лоуис малката чанта. Погледна вътре и видя три кутийки бира.

Макгавърн се изправи.

— Извинявай, Лоуис. Съчетанието от летния здрач и твоята красота извика тез слова у мен. С други думи, пледирам за временна загуба на разума.

Тя му се усмихна и се обърна към Ралф:

— Току-що научих какво се е случило и побързах да дойда. Бях у Лъдлоу целия следобед и играх покер с приятелките ми. — И без да поглежда към Макгавърн, Ралф знаеше, че лявата му вежда — онази, която казваше: „Покер с приятелките! Колко прекрасно и съвършено характерно за нашата Лоуис!“ — е вдигната максимално нагоре. — Хелън добре ли е?

— Да. Е, не съвсем — ще я задържат тази нощ в болницата — но няма опасност за нея.

— А детето?

— Добре е. Взе го една приятелка на Хелън.

— Е, тогава да седнем на верандата, за да ми разкажете всичко подробно. — Хвана Ралф и Макгавърн под ръка и ги поведе обратно по алеята. Така изкачиха стъпалата към верандата, като двама стари мускетари, повели жената, за чиято благосклонност си бяха съперничили в дните на тяхната младост. Когато Лоуис се настани в своя люлеещ се стол, уличните лампи по Харис Авеню се включиха и заблестяха в мрака като двойна перлена огърлица.

6.

Тази нощ Ралф заспа секунди след като главата му допря възглавницата, и се събуди отново в 3:30 сутринта; денят беше петък. Веднага разбра, че и дума не може да става да заспи отново; по-добре да отиде и да седне на люлеещия се стол във всекидневната.

Все пак полежа още малко, гледайки нагоре в тъмното, опитвайки се да си спомни съня си. Не можа. Спомняше си само, че в него участваше Ед… и Хелън… и Розали, кучето, което понякога виждаше да куцука нагоре-надолу по Харис Авеню, преди да се появи Пит вестникарчето.

Дорънс също участваше в съня. Не го забравян.

Да, точно така. Сякаш някакъв ключ се бе превъртял в ключалката и Ралф изведнъж си спомни странните думи на Дорънс по време на спречкването между Ед и шофьора на камиона… думите, които не бе могъл да си спомни вечерта. Той, Ралф, държеше Ед, опитвайки се да го притисне към изкривения преден капак на колата му, а Дорънс беше казал…

(Не бих)

… че Ралф трябва да престане да го докосва.

— Каза ми, че ръцете ми не се виждат — измърмори той и спусна крака на пода. — Точно това беше.

Поседя на леглото известно време с наведена глава, със смешно щръкнала коса. Най-накрая нахлузи чехлите си и се затътри към всекидневната, за да дочака там изгрева на слънцето.

[1] Норман Бейтс — герой от филма на Хнчкок „Психо“. — Б.пр. ↑

[2] Капитан Ахав — герой от романа „Моби Дик“ на Хърман Мелвил. — Б.пр. ↑

[3] Игра на думи: „гей“ на английски означава „пъстър, бляскав“, също и хомосексуалист. — Б.пр. ↑

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

1.

Макар че думите на циниците винаги звучаха по-убедително от тези на убедените оптимисти. Ралф знаеше от опит, че първите грешат в повечето случаи, ако не и във всички, и много се зарадва да открие, че Макгавърн е сбъркал в преценката си за Хелън Дипно — в нейния случай явно само един куплет от песента „Блусът на сломеното сърце“ й е бил достатъчен.

През следващата седмица в сряда, точно когато Ралф бе решил, че ще е най-добре да открие жената, с която Хелън бе говорила в болницата (Тилбъри й беше името — Гретхен Тилбъри) и да се опита да разбере дали Хелън е добре, той получи писмо от нея. Адресът на подателя бе кратък — само Хелън и Нат, „Хай Ридж“ — но това бе достатъчно, за да разсее тревогите му. Той седна на верандата, скъса края на плика и извади два листа, ситно изписани с наклонения почерк на Хелън.

„Скъпи Ралф [започваше писмото],

Сигурно вече си мислиш, че в края на краищата съм решила да продължа да ти се сърдя, но не е така. Просто ни наредиха да избягваме контакти с когото и да било — по телефона и чрез писма — през първите няколко дни. Правила на дома. Тук много ми харесва, на Нат също. И как да не й харесва; тук има поне шест дечица на нейната възраст, с които може да си играе. Що се отнася до мен, в дома открих повече жени, които са преживели същото като мен, отколкото си бях представяла. Искам да кажа, гледаш телевизионните шоупрограми — «Опра разговаря, с жени, влюбени в мъже, които ги използват вместо боксова, круша» — но когато се случи на самата, теб, неволно си мислиш, че е станало по начин, който не може да се случи на никой друг, който е съвсем нов за света. Облекчението, когато разбереш, че това не е така, е най-хубавото нещо, което ми се е случвало от доста дълго време насам…“

Разказваше за задълженията, които са й били възложени — работа в градината, боядисване на барачка за инструменти и сечива, миене на капаците на прозорците с оцет и вода — и за приключенията на Нат, докато се учи да ходи. Останалата част на писмото бе за случилото се с Ед и какво възнамеряваше да прави оттук нататък, и точно тук Ралф за пръв път долови с пълна сила емоционалните терзания, на които е подложена Хелън, тревогите й за бъдещето и в противовес на тези неща, възхитителната решимост да направи онова, което ще бъде добре за Нат… а и за самата нея. Хелън явно сега откриваше, че тя също има право да постъпи така, както смята за правилно. Ралф се радваше, че го е проумяла, но се натъжи, когато си помисли за всички мигове на отчаяние, през които е преминала, за да стигне до тази простичка истина.

„Ще се разведа с него [пишеше тя.] Част от съзнанието ми (сякаш чувам думите на майка ми) почти надава вой, когато поставям въпроса ребром, но ми омръзна да се самозаблуждавам. Тук се провеждат терапевтични сеанси: хората седят в кръг и използват по четири-пет пакета носни кърпички на час, но всичко това явно помага да се върнеш към реалността. В моя случай реалността е фактът, че човекът, за когото съм се омъжила, е бил заменен от опасен параноик. Това, че той понякога е любвеобилен и мил, не е най-главното, а по-скоро отвлича вниманието. Не трябва да забравям, че мъжът, който ми носеше цветя, набрани от него, сега понякога седи на верандата и разговаря с някакъв невидим човек, когото нарича «малкия плешив доктор». Не е ли страхотно? Мисля, че се досещам как е започнало всичко, Ралф, и когато се видим, ще ти кажа, ако наистина искаш да го чуеш.

Трябва да се върна у дома (поне за известно време) към средата на септември, дори и само за да си потърся работа… но не искам да пиша повече за това, тази тема ме плаши до смърт! Получих бележка от Ед — само два-три реда, но въпреки това изпитах голямо облекчение — в която ми съобщаваше, че сега живее в една от къщичките на комплекса при лаборатории «Хокинс» във Фреш Харбър, и че ще спази клаузата за въздържане от всякакви контакти в споразумението, с което са го пуснали под гаранция. Пишеше, че съжалява за всичко, но някак си не можах да повярвам на написаното, дори и да е бил искрен. Не че съм очаквала петна от сълзи по писмото или колетче с отрязаното му ухо, но… не знам. Струваше ми се, че той изобщо не се извинява, а просто го прави по инерция. Мислиш ли, че съм права? Беше приложил и чек за седемстотин и петдесет долара, което явно показва, че съзнава задълженията си. Това е хубаво, но бих била по-доволна да разбера, че ходи на терапия, за да се справи с психическите си проблеми. Според мен точно това трябва да е присъдата му: година и половина строга терапия. Казах това по време на един сеанс и няколко жени се засмяха, сякаш мислеха, че се шегувам. Но аз говорех сериозно.

Понякога, когато се опитам да мисля за бъдещето, пред очите ми изникват зловещи картини. Виждам как с Нат стоим на опашка за безплатна храна или как влизам в приюта за бездомници на Трета улица с детето на ръце. Когато си мисля такива неща, започвам да треперя и понякога плача. Зная, че е глупаво; завършила съм библиотекарство, за Бога, но просто не мога да се спра. И знаеш ли какво ме крепи, когато се появят тези ужасни образи? Онова, което ми каза, когато ме отведе зад тезгяха в «Червената ябълка» и ме сложи да седна. Каза ми, че имам много приятели в квартала и че ще успея да превъзмогна сполетялото ме нещастие. Зная, че имам поне един приятел. Един много верен приятел.

Писмото бе подписано: С обич, Хелън.“

Ралф избърса сълзите от ъгълчетата на очите си — напоследък май се разплакваше и от най-малкото нещо; сигурно причината за това бе, че е толкова уморен — и прочете послеслова, който бе сбутала на края на листа и в полето:

„Бих се радвала, ако можеше да ме посетиш, но тук не се допускаш мъже поради разбираеми причини. Дори не ни позволяват да разкриваме точното местонахождение на дома! X.“

Ралф поседя минута-две с писмото в скута си, загледан към Харис Авеню. Беше последният ден на август и лятото все още не си бе отишло, но листата на тополите бяха започнали да посребряват и във въздуха вече се усещаше първият студен полъх. Надписът на витрината на „Червената ябълка“ гласеше: УЧИЛИЩНИ ПОСОБИЯ ОТ ВСИЧКИ ВИДОВЕ! ЗАПОВЯДАЙТЕ ПРИ НАС! А в една голяма стара ферма, където малтретираните жени отиваха, за да се опитат да започнат нов живот, Хелън Дипно миеше капаците на прозорците и ги подготвяше за поредната дълга зима.

Той внимателно пъхна писмото обратно в плика, опитвайки се да си спомни от колко време бяха женени Ед и Хелън. Навярно от шест-седем години. Каролин щеше да знае със сигурност.

„Колко ли смелост се иска да изореш с трактор посевите, които си отглеждал в продължение на шест-седем години? — запита се той. — Колко ли смелост се иска, за да направиш това, след като си прекарал толкова време да се учиш как да подготвяш почвата, кога да засяваш, да поливаш и кога да жънеш? Колко ли смелост, за да си кажеш: «Трябва да се откажа от този грах, не е полезен за мен, по-добре да опитам с пшеница или боб.»“

— Много — каза той на глас, отривайки отново ъгълчетата на очите си. Много голяма смелост се иска, ето какво мисля.

Изведнъж ужасно му се прииска да види Хелън, да повтори онова, което тя бе чула от него и което смътно си спомняше, че е казал: „Ще се оправиш, всичко ще се нареди, имаш много приятели в квартала.“

— Много съм я успокоил, няма що — каза Ралф на глас. Това, че получи новини от Хелън, явно бе свалило огромен товар от плещите му. Стана, пъхна писмото в задния си джоб и тръгна по Харис Авеню към мястото за пикници. Ако имаше късмет, може би щеше да намери Фей Шапен или Дон Вийзи и да изиграе партия шах.

2.

Писмото на Хелън не облекчи безсънието на Ралф. Буденето по никое време продължи и когато дойде Денят на труда, очите му се отваряха в 2:45 сутринта. Около десети септември — денят, в който отново арестуваха Ед Дипно, този път още с петнайсет души — Ралф спеше средно по три часа на денонощие и имаше чувството, че го изучават под микроскоп. „Аз съм мъничък едноклетъчен организъм“ — мислеше си той, докато седеше на креслото, вторачил поглед в Харис Авеню. Искаше му се да има сили да се засмее.

Списъкът му от сигурни и безпогрешни домашни церове продължи да нараства. Струваше му се, че може да напише забавна книжка по този въпрос, ако, разбира се, се наспеше достатъчно, за да е в състояние да подреди мислите се. Засега се справяше сравнително добре — всеки ден обуваше един и същ чиф чорапи — и мислите му постоянно се връщаха към нечовешките усилия, които положи да намери пакетче с бульон в кухненското шкафче в деня, когато пребиха Хелън. Оттогава не бе изпадал до това състояние, защото успяваше поне да дремне всяка нощ. Но ужасно се страхуваше, че може пак да стигне дотам — а вероятно и отвъд, ако нещата не се подобряха. От време на време, когато в четири и половина сутринта седеше в креслото, можеше да се закълне, че усеща как мозъкът му пресъхва.

Методите за лечение варираха от най-изтънчените до абсурдните. Най-уместният пример за първите бяха цветните брошури, които рекламираха чудесата на Института по изследване на съня в Сейнт Пол; Минесота. Добър пример за вторите беше Магическото око — амулет, служещ за всякакви цели, който продаваха в супермаркетите чрез таблоидни издания като „Нешънъл Инкуайърър“ и „Инсайд Вю“. Сю, продавачката в „Червената ябълка“, му подари един от тях. Ралф погледна нескопосно нарисуваното синьо око, вторачило се в него от медалиона (който вероятно първоначално е бил жетон за покер), и го напуши неистов смях. Успя да го сподави, докато се прибра на безопасност в апартамента си на отсрещната страна на улицата, и беше много благодарен за това. Сериозността, с която Сю му го даде — заедно със скъпата на вид златна верижка — загатваше, че амулетът й е струвал доста пари. Тя се отнасяше към Ралф с нещо подобно на страхопочитание, откакто двамата спасиха Хелън. Това го караше да се чувства неудобно, но нямаше представа какво да направи по въпроса. Нямаше да му стане нищо, ако носи медальона, така че Сю да вижда очертанията под ризата му. Но амулетът не му помогна да спи.

След като взе показанията на Ралф по въпроса за семейните проблеми на Дипно, детектив Джон Лийдекър блъсна назад стола си и сключи пръсти зад тила си. Макгавърн му казал, че Ралф страда от безсъние. Ралф потвърди, че това е вярно. Лийдекър кимна, отново приближи стола си до бюрото, преплете пръсти върху разхвърлените листове хартия и изгледа стареца, после рече:

— Пчелен восък.

Тонът му беше почти като на Макгавърн, когато предложи уискито като средство за сън.

— Моля?

— Дядо ми се кълнеше в него — обясни Лийдекър. — Парченце восъчна пита преди лягане. Изсмукваш меда, дъвчеш и после го изплюваш. Докато правят мед, пчелите отделят някакво естествено успокоително вещество. Веднага заспиваш.

— Не думай — каза Ралф, като си мислеше, че това са пълни глупости и същевременно вярваше на всяка дума. — Откъде да намеря пчелен восък?

— От магазина за здравословни храни. Пробвай. След седмица ще забравиш за безсънието.

Ралф изпита удоволствие от експеримента — пчелният восък оеше толкова сладък, че сякаш изпълваше цялото му същество. Но се събуди в 3:10 след първата доза, в 3:08 след втората и в 3:07 след третата. Парченцето пчелен восък, което бе купил свърши, и той отиде да купи още едно. Стойността му като успокоително вероятно беше равна на нула, но за закуска беше чудесно. Искаше му се да го бе открил по-рано.

Започна да кисне краката си в топла вода. Лоуис му купи нещо, което се казваше „Лепенка за всякакви цели“. В каталога пишеше, че го слагаш на врата си и се отърваваш от артрита, както и от безсънието. Но Ралф не почувства никакъв ефект. Ала в края на краищата артритът му беше в лека форма. След случайна среща с Тригьр Вашон в закусвалнята „При Ники“ той опита чай от лайка.

— Лайката е страхотна — рече Тригър. — Спиш като пън.

Така и стана… но само до 2:58 след полунощ.

Това бяха народните церове и хомеопатични лекарства, които пробва. Въздържа се от таблетките с множество витамини, които струваха много повече, отколкото можеше да си позволи, от позата „мечтател“ от йога, (която според описанията на пощальона беше прекрасен начин да видиш хемороидите си), както и от марихуаната. Внимателно обмисли последния метод за лечение и реши, че това вероятно е незаконна версия на уискито, пчелния восък и на чая от лайка. Пък и ако Макгавърн разбереше, че Ралф пуши трева, лошо му се пишеше.

По време на всичките тези експерименти един глас в съзнанието му непрекъснато го питаше дали наистина ще стигне дотам, че да прибегне до око от тритон и жабешки език, преди да се откаже и да отиде на лекар. Гласът беше по-скоро искрено любопитен, отколкото критичен. Самият Ралф също изпитваше любопитство.

На десети септември, в деня на първата демонстрация па дружеството „Приятели на живота“, Ралф реши, че ще изпробва нещо от аптеката… но не и от „Рексал“, където ходеше да изпълняват рецептите на Каролин. Там го познаваха много добре. Не искаше Пол Дъргин, аптекарят, да го види, че си взима сънотворни. Това вероятно беше глупаво — все едно да прекосиш града, за да си купиш презервативи, но не променяше начина му на мислене. Никога не бе пазарувал от „Райт Ейд“ срещу Строфорд Парк, затова реши да отиде там. И ако аптекарската версия на окото на тритона и на жабешкия език не окажеше въздействие, щеше да отиде на лекар.

„Наистина ли, Ралф? Ще го направиш ли?“

— Да — каза на глас той, докато бавно вървеше по Харис Авеню, под яркото септемврийско слънце. — Проклет да съм, ако продължа да се примирявам с това.

„Много говориш, Ралф“ — скептично отвърна гласът.

Пред парка стояха Бил Макгавърн и Лоуис Шаси, които оживено разговаряха. Бил вдигна глава, видя Ралф и му махна да се приближи. Ралф се подчини, макар че израженията им — неприкритият интерес на Макгавърн и тревогата и безпокойството на Лоуис — не му се понравиха.

— Чу ли за онова нещо в болницата? — попита тя.

— Не беше в болницата и не беше „нещо“ — сопна й се Макгавърн, — а демонстрация. Поне така го наричат. Състоя се в „Грижи за жената“, която всъщност е зад болницата. Арестуваха неколцина, но явно още никой не знае за това.

— Единият беше Ед Дипно! — задъхана изрече Лоуис. Макгавърн й хвърли поглед, изпълнен с възмущение.

Очевидно мислеше, че той трябва да съобщи тази новина.

— Ед! — сепнат възкликна Ралф. — Но той е във Фреш Харбър.

— Грешиш — поправи го Макгавърн.

Смачканата мека шапка му придаваше леко непристоен вид, като на вестникар от криминална драма от четирийсетте. Ралф се зачуди дали още не е намерил сламената си капела, или просто я е прибрал за есента.

— Днес Ед за пореден път ще посети нашия прекрасен градски затвор.

— Какво точно се случи?

Ала никой от двамата не знаеше. Засега историята беше само слух, който се бе разпространил из парка като заразна болест, и беше интересна за тази част на града, защото засягаше Ед Дипно. Мари Калан бе казала на Лоуис, че демонстрантите хвърляли камъни и затова ги арестували. Според Стан Ебърли, който бе разказал накратко историята на Макгавърн, някой — може би Ед, а може би друг — цапардосал с палка двама лекари, докато вървели по пасажа между „Грижи за жената“ и задния вход на болницата. Всъщност пасажът беше обществен и се бе превърнал в любимо свърталище на противниците на абортите през седемте години, през които в „Грижи за жената“ правеха аборти по желание.

Двете версии на историята бяха толкова неясни и противоречиви, че Ралф с основание се надяваше никоя от тях да не е вярна. Сигурно ставаше дума само за неколцина ентусиасти, които са били арестувани за нарушение на обществения ред или нещо подобно. Подобни неща се случваха в градчета като Дери. Слуховете нарастваха лавинообразно, докато се предаваха от уста на уста.

Въпреки това Ралф не можеше да се отърси от чувството, че този път случаят е по-сериозен — може би защото и в двете версии се споменаваше името на Ед Дипно, който не беше обикновен демонстрант против абортите. В края на краищата той бе отскубнал кичур коса от главата на съпругата си, бе разбил зъбите й и бе насинил скулата й само защото бе видял името й под една петиция на „Грижи за жената“. Ед изглеждаше искрено убеден, че някой, обявил се за Пурпурния крал — според Ралф страхотно прозвище за професионален борец — се разхожда из Дери и поданиците му извозват неродените си жертви вън от града с камиони (плюс няколко пикапа с ембриони, натъпкани във варели с надпис „ПРОТИВ ПЛЕВЕЛИ“). Не, Ралф смяташе, че ако Ед е бил там, вероятно не става дума само за някой случайно халосан по главата с протестен лозунг.

— Да отидем у нас — внезапно предложи Лоуис. — Ще се обадя на Симон Кастонги. Племенницата й е администраторка в „Грижи за жената“. Ако някой знае точно какво се е случило тази сутрин, това е Симон. Сигурно вече е говорила с Барбара.

— Тъкмо отивах в супермаркета — подхвърли Ралф. Това, разбира се, беше лъжа, но дребна, защото супермаркетът се намираше до „Райт Ейд“. — Защо да не се отбия у вас на връщане?

— Добре — усмихна му се тя. — Ще те чакаме след няколко минути. Нали. Бил?

— Да — отговори Макгавърн и неочаквано я притегли в обятията си. Наложи се малко да се протегне, но се справи. — А през това време ще бъдеш изцяло моя. Ах, Лоуис, колко бързо отлитат тези приятни мигове!

Група млади жени, разхождащи бебета в колички, ги наблюдаваха, вероятно привлечени от жестовете на Лоуис, която имаше склонността да размахва ръце, когато е развълнувана. И сега, когато Макгавърн се приведе и я погледна с подправеното обожание на лош актьор, завършваш изпълнението на сценично танго, една от майките каза нещо на друга и двете се засмяха — пронизителен и недружелюбен звук, който прозвуча като стържене на тебешир по черна дъска или на вилица по порцеланова мивка. „Погледни онези странни старчоци — сякаш казваха те, — виж ги как се правят на млади.“

— Престани, Бил! — рече Лоуис, после се изчерви. И може би не само защото Бил пак правеше обичайните си номера. Тя също бе чула смеха. Както несъмнено и Макгавърн, но той мислеше, че се смеят заедно с него, а не на него. Понякога, уморено разсъждаваше Ралф, самочувствието може да бъде защита. Макгавърн пусна Лоуис, сетне свали шапката си, размаха я пред гърдите си и театрално се поклони. Лоуис беше твърде заета да проверява дали копринената й блуза е напъхана под колана на полата и не му обърна внимание. Руменината й вече избледняваше и тя изглеждаше зле. Ралф се надяваше, че не се е разболяла от нещо.

— Ела, ако можеш — тихо му каза тя.

— Ще дойда, Лоуис.

Макгавърн я прегърна през кръста — този път в жест на искрена приятелска обич — и двамата тръгнаха по улицата. Наблюдавайки ги, Ралф внезапно бе обзет от силно чувство за deja vu — сякаш ги бе виждал в същата поза на друго място. Или в някой друг живот. После, когато Бил отдръпна ръката си и прекъсна илюзията, Ралф се сети — напомняше му за Фред Астер, който водеше чернокосата и възпълничка Джинджър Роджърс към един дансинг в малък град, където щяха да танцуват под звуците на музиката на Джеръм Кърн или може би на Ървинг Бърлин.

„Странно — помисли той, насочвайки се към супермаркета, — Бил Макгавърн и Лоуис Шаси са толкова далеч от Фред Астер и Джинджър Роджърс, колкото…“

— Ралф? — извика Лоуис и той се обърна.

Двамата вече бяха на отсрещния тротоар и колите, които минаваха по Елизабет Стрийт, му пречеха да ги вижда добре.

— Какво?

— Изглеждаш по-добре! Отпочинал. Спиш ли най-после?

— Да — отговори той, като си мислеше: „още една благородна лъжа“.

— Нали ти казах, че ще се почувстваш по-добре след смяната на сезоните? Ще се видим след малко.

Тя размаха пръсти и Ралф изумен видя яркосините диагонални линии, които струяха от изрязаните й, но грижливо оформени нокти. Приличаха на дири от реактивен самолет. По дяволите…

Затвори очи, сетне отново ги отвори. Нищо. Само гърбовете на Бил и Лоуис, които вървяха на отсрещната страна на улицата. Нищо такова.

Отмести очи към тротоара и видя, че Бил и Лоуис оставят следи — като отпечатъците от стъпки в стария наръчник по танци на Артър Мъри, който в миналото можеше да се поръча по пощата. По-големите, но странно изящни стъпки на Макгавърн бяха тъмно маслиненозелени. Блестяха на тротоара и Ралф, който стоеше на отсрещната страна на Елизабет Стрийт, зяпнал от изумление, изведнъж осъзна, че от стъпките се издигат тънки струйки цветен дим. Или може би пара. По улицата изрева един градски автобус, който препречи полезрението му, и щом отмина, стъпките бяха изчезнали. На тротоара нямаше нищо освен нарисуваното с розов тебешир сърце и думите САМ + ДИЙНИ — ВИНАГИ ЗАЕДНО.

„Следите не са изчезнали, Ралф, а просто никога не са били там. Знаеш това, нали?“

Да, знаеше го. Илюзията, че Бил и Лоуис приличат на Фред Астер и Джинджър Роджърс бе обсебила съзнанието му. В еволюцията на тази идея към халюцинация за призрачни стъпки по тротоара, като следите, нарисувани в танцовата схема на Артър Мъри, имаше някаква странна логика. Ралф се изплаши. Сърцето му биеше твърде силно и когато за миг затвори очи, за да се успокои, видя онези дири, струящи от размаханите пръсти на Лоуис като яркосин дим от реактивен самолет.

„Трябва да спя повече — помисли той. — На всяка цена. Не го ли направя, ще започне да ми се привижда какво ли не.“

— Точно така — измърмори, докато отново се насочваше към аптеката. — Какво ли не.

3.

След десет минути Ралф стоеше пред аптека „Райт Ейд“ и съзерцаваше окачената от тавана табелка. „В «РАЙТ ЕЙД» ЩЕ СЕ ПОЧУВСТВАТЕ ПО-ДОБРЕ!“ Надписът сякаш внушаваше, че доброто състояние е цел, постижима от всеки разумен и старателен потребител. Ралф се съмняваше в това.

Реши, че там продават лекарства на едро. Осветените от неонови лампи пътеки бяха дълги колкото улеи за боулинг и излагаха на показ всичко — от тостери до картинни ребуси. След кратко проучване той стигна до извода, че лавиците на пътека 3 съдържат повечето от патентованите лекарства и вероятно са най-добрият му избор. Бавно тръгна към рафта с надпис „Лекарства за стомах“, помота се из царството на аналгетиците и бързо прекоси владенията на слабителните. И там, между слабителните и таблетките за храносмилане, спря.

„Това е последният ми патрон. После остава само доктор Личфийлд. И ако и той ми предложи да дъвча восъчни пити или да пия чай от лайка, вероятно ще се побъркам и тогава ще го спасяват не само медицинските сестри, но и администраторката.“

Надписът над тази секция от пътека 3 гласеше: ПРИСПИВАТЕЛНИ.

Ралф не употребяваше патентовани лекарства (инак би дошъл тук много по-рано) и не знаеше точно какво да очаква, но на лавиците със сигурност липсваше онова крещящо и почти неприлично изобилие от медикаменти. Погледът му се плъзна по опаковките (повечето в успокояващо синьо), прочитайки имената. Много от тях му се видяха странни и леко зловещи.

„Заблуждаваш се — помисли си той. — Никой от тези церове няма да ти подейства. Време е да престанеш да се будалкаш, нали? Щом започна да виждаш цветни стъпки по тротоара, трябва да отидеш на лекар.“

И после чу гласа на доктор Личфийлд — толкова ясно, сякаш в главата му прозвуча магнетофон. „Съпругата ти страда от главоболие, дължащо се на напрежение, Ралф. Неприятно и болезнено, но не застрашава живота. Мисля, че ще се справим с проблема.“

Неприятно и болезнено, но не застрашава живота — да, точно така бе казал. Сетне написа рецепта за първата купчина безполезни хапчета, докато малката бучка от несвойствени клетки в главата на Каролин продължаваше да изпраща унищожителните си микровзривове. Може би доктор Джамал имаше право — още тогава е било твърде късно. Ами ако той дрънкаше врели-некипели и не разбираше от медицина, а само се опитваше да се спогажда с хората и да не предизвиква сътресения? Ралф не знаеше и никога нямаше да го разбере. Сигурен бе в едно — Личфийлд изчезна от живота им в момента, когато им предстоеше да изпълнят последните две брачни задължения — тя да умре, а Ралф да наблюдава агонията й.

„Това ли искам да направя? Да отида при Личфийлд и да го наблюдавам пак как изважда бланките за рецепти?“

„Може би този път ще успее да помогне.“ Едновременно с тази мисъл той машинално протегна ръка и взе от лавицата кутийка приспивателни хапчета. Отдалечи я от очите си, бавно зачете дребните букви и стигна до съставките. Нямаше представа как се произнасят повечето сложни думи, още по-малко дали лекарството ще му помогне да спи.

„Да — отговори той на гласа, — може би този път ще се получи. Но вероятно разрешението е да намеря друг лекар…“

— Желаете ли помощ? — попита някой.

Ралф се готвеше да остави кутийката слийпиникс и да вземе нещо, което да не звучи зловещо, като романа „Сфинкс“ на Робин Кук, когато гласът заговори. Той подскочи и събори на пода дузина опаковки.

— Ах, съжалявам… Толкова съм непохватен — извини се той и се обърна.

— Съвсем не. Вината е изцяло моя.

И преди Ралф да направи нещо повече, освен да върне три кутийки с хапчета на местата им, мъжът в бялата престилка, който го бе заговорил, нареди останалите със скоростта на комарджия, раздаващ карти за покер. Според табелката на гърдите му, това беше Джо Уайзър, фармацевт в „Райт Ейд“.

— И така — рече Уайзър, като избърса ръце и се обърна към Ралф с приятелска усмивка, — да започнем отначало. Мога ли да ви помогна с нещо? Изглеждате малко объркан.

Първоначалната реакция на Ралф — раздразнение, че са го обезпокоили, докато водеше задълбочен и смислен разговор със себе си — бе заменена с предпазлив интерес.

— Ами, не знам — отговори той и посочи наредените опаковки със сънотворни хапчета. — Действат ли наистина?

Уайзър се ухили още по-широко. Беше висок мъж на средна възраст с бяла кожа и оредяваща кестенява коса, сресана на път по средата. Протегна ръка и Ралф, който понечваше да върне учтивия жест, изведнъж се почувства стегнат в хватката му.

— Аз съм Джо — представи се фармацевтът и посочи позлатената табелка със свободната си ръка. — Едно време бях Джо Уайз, но сега съм по-възрастен и Уайзър.[1]

Това явно беше стара шега, но не бе загубила пикантността си за Джо, който се изсмя гръмогласно. Ралф се усмихна вежливо и малко притеснено. Ръката на Уайзър беше силна и той се опасяваше, че ако фармацевтът го сграбчи по-силно, може да счупи пръстите му. За миг му се прииска да се бе обърнал за съвет към Пол Дъргин. После Уайзър стисна енергично два пъти ръката му и я пусна.

— Аз съм Ралф Робъртс. Приятно ми е да се запознаем, господин Уайзър.

— И на мен. А сега по въпроса за въздействието на тези хубави продукти. Позволете да ви отговоря с въпрос. Мечката ака ли в телефонна кабина?

Ралф избухна в смях.

— Едва ли — каза той, когато беше в състояние да говори.

— Точно така — рече Уайзър и погледна приспивателните — стена в различни оттенъци на синьо. — Слава Богу, че съм фармацевт, а не амбулантен търговец, господин Робъртс. Бих умрял от глад, ако трябваше да продавам от врата на врата. От безсъние ли страдате? Питам отчасти защото разглеждате приспивателните, но предимно защото сте пребледнял и под очите ви има сенки.

— Господин Уайзър, ще бъда най-щастливият човек на света, ако поне една нощ спя пет часа. Съгласен съм дори на четири.

— Откога страдате от безсъние, господин Робъртс? Или предпочитате да ви наричам Ралф?

— Ралф.

— Добре. А аз съм Джо.

— Мисля, че от април. Един месец или шест седмици след смъртта на съпругата ми.

— Божичко, съжалявам, че си изгубил съпругата си. Моите съболезнования.

— Благодаря — каза Ралф и повтори баналния израз. — Много ми липсва, но се зарадвах, когато страданията й свършиха.

— Но сега ти страдаш. Колко време… Чакай да видя — рече Уайзър и бързо започна да брои на пръсти. — Вече половин година.

Изведнъж старецът осъзна, че е привлечен от пръстите му. Този път не видя пушечна диря от реактивен самолет. Връхчето на всеки пръст сякаш беше обвито от яркосребриста мъгла — досущ станиол, но прозрачен. Отново се замисли за Каролин и си спомни за призрачните миризми, които миналата есен тя се оплакваше, че доловя — на карамфил, на канални мръсотии и на прегорял бекон. Може би Ралф също имаше тумор, който сигнализираше за съществуването си, ала не с главоболия, а с безсъние.

„Самодиагнозата е празна работа, Ралф. Защо не зарежеш това?“

Погледът му решително се върна на едрото дружелюбно лице на Уайзър. Там нямаше сребриста мъгла. Беше почти убеден в това.

— Точно така. От половин година. Струва ми се повече. Всъщност много повече.

— Да си забелязал някаква повтаряща се схема? Обикновено има такива. Имам предвид, въртиш ли се в леглото, преди да заспиш или…

— Будя се преждевременно.

На лицето на Уайзър се изписа изумление.

— Предполагам, че си прочел някоя и друга книга по въпроса.

Ако Личфийлд бе направил подобна забележка, Ралф би доловил снизходителност в тона. Но от устата на Джо Уайзър това прозвуча като искрено възхищение.

— Прочетох всичко, което намерих в библиотеката, но там няма много и нищо не ми помогна.

— Ами, нека да ти кажа какво знам аз по въпроса. Само ме потупай, ако навляза в територия, която вече си изследвал. Между другото, кой е домашният ти лекар?

— Личфийлд.

— Аха. И обикновено купуваш лекарства от „Рексал“?

— Да.

— Тогава днес си инкогнито тук.

Ралф се изчерви… после се ухили.

— Да, нещо такова.

— Ясно. И не е необходимо да те питам дали си ходил при Личфийлд, нали? Ако беше споделил проблема си с него, сега нямаше да разглеждаш чудесния свят на лекарствата, които се купуват без рецепта.

Ралф се засмя и яркосребристият облак, който се сгъстяваше пред Джо Уайзър, се разсея.

Фармацевтът се вторачи някъде покрай слабителните и аналгетиците. Сетне отново погледна Ралф.

— За човек, който се буди преждевременно като теб, тези неща са напълно безполезни. По-добре пий по малко алкохол или използвай някое от онези микровълнови апаратчета, които продават по каталог. Но като те гледам, предполагам, че си изпробвал и двете.

— Да.

— Както и около две дузини други старовремски домашни церове.

Ралф се засмя отново. Този тип му харесваше все повече.

— Така е.

— Да, виждам, че си упорит — отбеляза Уайзър и посочи сините кутийки. — Това са само антихистамини. Използва се страничният им ефект — антихистамините действат приспивателно. В указанията обикновено пише да не ги взимаш, ако шофираш. За хора, които страдат от безсъние само от време на време, тези таблетки може и да окажат въздействие. Но на теб няма да ти повлияят, защото проблемът ти е не да заспиш, а да спиш по-дълго, нали?

— Да.

— Може ли да ти задам един деликатен въпрос?

— Разбира се.

— Имаш ли проблем с доктор Личфийлд относно това? Може би се съмняваш в способността му да разбере колко те изнервя безсънието.

— Да — радостно отговори Ралф. — Мислиш ли, че трябва да отида при него? И да се опитам да му обясня така, че да ме разбере?

Уайзър сигурно щеше да отговори положително на този въпрос и в края на краищата Ралф щеше да посети Личфийлд. На неговите години беше лудост дори да си помисли да търси друг лекар.

„Можеш ли да кажеш на доктор Личфийлд, че ти се привиждат разни неща? За сините струйки дим, излизащи от пръстите на Лоуис Шаси? За стъпките на тротоара? За сребристата мъгла около пръстите на Джо Уайзър? Наистина ли ще разкажеш на Личфийлд всичко това? И ако не си в състояние да го направиш, защо изобщо ще ходиш при него — въпреки че този човек може да те посъветва да постъпиш така?“

Но Уайзър го изненада, като смени темата:

— Сънуваш ли още?

— Да, дори много, като се има предвид, че спя само по четири часа на денонощието.

— Сънищата ти имат ли някаква последователност, независимо колко са шантави, или са само безразборна смесица от образи?

Ралф си припомни съня от предишната нощ. Той, Хелън Дипно и Бил Макгавърн играеха на фризби насред Харис Авеню. Хелън носеше сандали с дебели подметки, а Бил — фланелка, на която беше нарисувана бутилка водка. Надписът гласеше: „Абсолютно най-добрата“. Фризбито беше яркочервено, на флуоресцентни зелени ивици. После се появи кучката Розали. Избелялата синя кърпа, която някой бе вързал на врата й, се развяваше, докато тя, накуцвайки, се приближаваше към тях. Изведнъж подскочи високо, захапа фризбито и хукна нанякъде. Ралф понечи да се втурне след нея, но Макгавърн рече: „Спокойно, за Коледа ще получим цял кашон фризбита.“ Ралф се обърна към него с намерението да изтъкне, че до Коледа остават три месеца, и да попита какво, по дяволите, ще правят, ако искат да играят на фризби през това време, но преди да го стори, сънят свърши или се превърна в друг, не толкова живописен въображаем филм.

— Ако те разбирам правилно — отговори той, — онова, което сънувам, е… логично.

— Добре. Освен това искам да знам дали са ясни. Такива сънища отговарят на две изисквания. Първо, човек знае, че сънува. И второ, често можеш да влияеш на посоката, която взима сънят. Не си само пасивен наблюдател.

Ралф кимна.

— Разбира се. И такива сънувам. При това доста често напоследък. Точно си мислех за снощния. Едно бездомно куче, което често виждам на улицата, отнесе фризбито, с което играехме. Вбесих се, че прекъсва играта ни, и го „накарах“ да пусне фризбито чрез мисълта си. Нещо като телепатична заповед. Разбираш ли?

Ухили се смутено, но Уайзър кимна делово.

— Е, успя ли?

— Този път не, но мисля, че съм го правил в други сънища. Ала не съм сигурен, защото повечето избледняват веднага щом се събудя.

— Така е с всекиго. Съзнанието се отървава от тях и ги складира някъде в краткотрайната памет.

— Знаеш доста по този въпрос, нали?

— Безсънието ме интересува много. В колежа написах две изследвания за връзката между сънищата и смущенията в съня — рече Уайзър и погледна часовника си. — Сега е почивката ми. Искаш ли да изпием по едно кафе и да хапнем ябълков пай? Наблизо има едно заведение, където правят фантастични сладкиши.

— Съгласен съм, но предпочитам оранжада. Опитвам се да намаля кафето.

— Разбираемо, но напълно безполезно — жизнерадостно отбеляза Уайзър. — Проблемът ти не е в кофеина.

— Предполагам… но тогава каква е причината?

До този момент успяваше да прикрие нотката на отчаяние в гласа си, но сега тя ясно се долови.

Уайзър го потупа по рамото и го погледна добродушно.

— Точно за това ще говорим. Да вървим.

[1] Игра на думи: wise (англ.) — мъдър; wiser — по-мъдър. — Б.пр. ↑

ПЕТА ГЛАВА

1.

— Мисли за това по следния начин — започна да обяснява Уайзър пет минути по-късно.

Седяха в едно ресторантче, което се наричаше „Изгрев, залез“. Заведението беше прекалено модерно за Ралф, който харесваше едновремешните ресторанти, където миришеше на прегоряла мазнина, но сладкишът си го биваше, а кафето — макар да не бе като онова, приготвено от Лоуис Шаси — беше горещо и силно.

— По кой начин? — попита той.

— Има някои неща, към които човечеството се стреми. Не онези, които са влезли в историята и официалните анали. Говоря за основните неща — покрив, който да ни пази от дъжда, топла баня и легло. Приличен сексуален живот. Здрав стомах. Но може би най-важното е онова, от което ти си лишен, приятелю мой. Защото нищо на света не може да се сравни с това да спиш добре.

— Точно така.

Уайзър кимна.

— Сънят е пренебрегнатият герой и лечителят на бедните. Шекспир е казал, че сънят е нишката, от която е изплетен ръкавът на грижите. Наполеон го е наричал „благословеният завършек на нощта“. А за Уинстън Чърчил, който почти не е могъл да спи, сънят е бил единственото успокоение по време на най-дълбоките му депресии. Включих това в изследванията си, но всички цитати се свеждат до едно — както вече казах, нищо на света не може да се сравни с един хубав сън.

— И ти страдаш от безсъние, нали? — внезапно попита Ралф. — Затова ли… ами, ме взимаш под крилото си?

Джо Уайзър се ухили.

— Така ли правя?

— Да.

— Отговорът e положителен. Страдам от безсъние от тринайсетгодишен. Затова написах два труда тю този въпрос.

— И как си напоследък?

Уайзър сви рамене.

— Засега годината минава добре. Не е от най-приятните, но ще издържа. Когато прехвърлих двайсетте, проблемът се изостри — лягах в десет, заспивах в четири, ставах в седем и цял ден се влачех с чувството, че съм участник в кошмара на друг.

Това беше толкова познато, че по тялото на Ралф полазиха тръпки.

— Сега ще ти кажа най-важното. Слушай внимателно.

— Целият съм слух.

— Трябва да си доволен, че все още ти няма нищо, макар да се чувстваш отвратително през повечето време. Сънят не е еднакъв — има добър и лош. Ако сънищата ти са логични и още по-важно — ясни, все още спиш добре. И поради тази причина сънотворните лекарства ще бъдат най-неуместното за теб сега. Познавам Личфийлд. Приятен човек, но обожава да пише рецепти.

— Точно така — промълви Ралф, мислейки за Каролин.

— Ако споделиш проблема си с него, Личфийлд ще ти предпише бензодиазепин или нещо подобно. Ще спиш, но ще заплатиш скъпо за това. С приспивателните се свиква. Но затрудняват дишането и най-лошото за хора като нас — съкращават втората фаза на съня, с други думи, времето, през което сънуваш… Харесва ли ти сладкишът? Питам, защото не си го докоснал.

Ралф отхапа едно голямо парче и го глътна, без да усети вкуса му.

— Хубав е. А сега ми кажи, защо човек трябва да сънува, за да спи пълноценно?

— Ако можех да отговоря на този въпрос, щях да напусна аптеката и да лекувам хора с нашия проблем — отговори Уайзър. Вече бе изял сладкиша и сега използваше показалеца си, за да обере по-едрите трохи от чинията. — Втората фаза на съня се нарича REM[1], а термините REM и сънища са станали синонимни в съзнанието на хората. Но всъщност никой не знае каква е връзката между движенията на очите и сънищата. Едва ли движенията на очите показват „наблюдаване“ или „проследяване“, защото учените и хората, подложени на експерименти, описват сънищата като доста статични. Примерно, когато сънуваш, че разговаряш с някого. Също така никой не знае защо има връзка между ясните сънища и общото психическо състояние — колкото повече човек сънува, толкова е по-здрав, и обратно.

— „Психическо състояние“ е доста общо понятие — скептично отбеляза Ралф.

— Да — ухили се Уайзър. — Напомня ми за един стикер, който видях — „Грижете се за психическото си състояние, инак то ще ви убие.“ Както и да е, говорим за някои основни и съизмерими елементи — познавателната способност, умението да се решават проблеми по индуктивен и дедуктивен начин, схващането на взаимозависимостите, паметта…

— Напоследък паметта взе да ми изневерява — прекъсна го Ралф, като си спомни за неспособността си да запомни телефонния номер на киноцентъра или колко дълго търси пакетчето бульон в кухненското шкафче.

— Да, вероятно страдаш от кратковременна загуба на паметта, но ципът на панталона ти е закопчан, ризата ти не е наопаки и се обзалагам, че ако те попитам, ще ми кажеш второто си име. Не омаловажавам проблема — аз съм последният човек на света, който би го направил, но те моля за малко да поразсъждаваш трезво и да се замислиш за всички области в живота си, където все още функционираш без засечка.

— Добре. Онези ясни сънища… Наистина ли показват, че всичко с теб е наред или ти помагат?

— Никой не знае със сигурност, но най-вероятният отговор е по малко и от двете. В края на петдесетте, когато учените измислиха барбитуратите, неколцина от тях се осмелиха да предположат, че между здравия сън, към който всички ние се стремим, и сънищата няма връзка.

— И?

— Изследванията опровергаха тази хипотеза. Хората, които престават да сънуват или страдат от постоянни прекъсвания на съня, имат най-различни проблеми, губят връзка с реалността и стават психически неуравновесени. Започват да имат и неприятности с възприятията. Изпадат в състояние на хиперреалност.

Недалеч от тях един човек седеше на бара и четеше „Дери Нюз“. Виждаха се само ръцете му. На малкото пръстче на лявата носеше безвкусен пръстен. Заглавието на първата страница на вестника гласеше: „Защитничка на абортите се съгласява да изнесе реч в Дери идния месец.“ Отдолу, с по-ситен шрифт, пишеше: „Привържениците на живота обещават организирани протести.“ В средата имаше цветна снимка на Сюзан Дей, на която тя изглеждаше много по-добре, отколкото на избелелия плакат, залепен на витрината на магазина за дрехи втора употреба. На плаката Сюзан Дей беше съвсем обикновена и дори малко зловеща, а на тази снимка сияеше. Дългите й медноруси коси бяха прибрани назад. Черните й очи излъчваха интелигентност. По всичко личеше, че песимизмът на Хамилтън Девънпорт е бил неоснователен.

Сюзан Дей щеше да дойде в края на краищата.

После Ралф видя нещо, което го накара да забрави за Хамилтън Девънпорт и за Сюзан Дей.

Около ръцете на човека с вестника започна да се сгъстява сивкавосин ореол, който изглеждаше особено ярък около пръстена с оникс. Не го забулваше, а сякаш хвърляше светлина върху него и го превръщаше в нещо като астероид в научно-фантастичен филм.

— Какво каза, Ралф?

— А? — попита старецът и с усилие откъсна поглед от пръстена на непознатия. — Не знам… Говорех ли? Сигурно съм те питал какво е хиперреалност.

— Изостря чувствителността на възприятията. Все едно си взел ЛСД, но без да се налага да тровиш организма си с химически вещества.

— Аха — каза Ралф, наблюданайки как яркият сивосинкав ореол започва да образува сложни рунически символи върху нокътя на пръста, с който Уайзър обираше трохите от чинията си.

Отначало приличаха на букви, написани със скреж… после на изречения от мъглявина… а накрая — на странни лица със зяпнали уста.

Примигна и те изчезнаха.

— Ралф? Слушаш ли ме?

— Разбира се. Виж какво, Джо. Щом народната медицина не помага, а патентованите и приготвените по рецепта лекарства могат по-скоро да влошат, отколкото да подобрят нещата, тогава какво остава? Нищо, така ли?

— Ще ядеш ли сладкиша? — поинтересува се аптекарят. От върха на пръстите му струеше сиво-синя светлина и образуваше странни йероглифи като написани с мъгла.

— Не. Стига ми толкова. Вземи го.

Уайзър придърпа чинията към себе си, после рече:

— Не се предавай толкова бързо. Ще се върнем в аптеката и ще ти дам няколко визитни картички. Съветвам те да се обърнеш към тези хора.

— Какви са те? — попита старецът и смаяно видя, че докато Уайзър отваряше уста да погълне последната хапка, всеки от зъбите му се открояваше на фона на ослепителен сив блясък. Пломбите на кътниците блестяха като малки слънца. Трохите върху езика му също сияеха.

Изостряне на възприятията, Ралф.

Сетне Уайзър затвори уста и блясъкът изчезна.

— Джеймс Рой Хонг и Антъни Форбс. Хонг се занимава с акупунктура и има кабинет на Канзас Стрийт. Форбс е хипнотизатор и приема някъде на Хесър Стрийт. И преди да кажеш, че са шарлатани…

— Няма — тихо го прекъсна Ралф и докосна Магическото око, което още носеше под ризата си.

— Добре. Съветвам те първо да опиташ при Хонг. Иглите са страшни на вид, но не боли, когато ти ги слагат. Той е голям майстор. Не знам как действат, но когато преди две години я закъсах, той ми помогна. И Форбс го бива — така съм чувал, но предпочитам Хонг. Адски е зает, но може да те уредя с предимство. Какво ще кажеш?

Ралф видя как струйка светлина — не по-дебела от конец — излезе от ъгълчето на окото на Уайзър и се плъзна по лицето му като свръхестествена сълза. Това го накара да вземе решение.

— Да вървим.

Аптекарят го потупа по рамото.

— Решителен човек си ти.

2.

На път за аптеката Уайзър спря да разгледа плаката на една от витрините на празния магазин, намиращ се между „Райт Ейд“ и ресторантчето. Ралф му хвърли само един поглед. Вече го бе виждал на витрината на магазина за дрехи втора употреба.

— Търсена е за убийство — удиви се Уайзър. — Знаеш ли, хората май съвсем са превъртели.

— Прав си. Ако имахме опашки, по цял ден щяхме да се гоним и да се опитваме да си ги отхапем.

— Плакатът е отвратителен — възмутен отбеляза Уайзър, — но погледни това.

Той посочваше някакъв надпис върху прашната витрина. Ралф се наведе, за да го прочете. „УБИЙТЕ ТАЗИ МРЪСНИЦА“ пишеше там. Под думите имаше стрелка, насочена към снимката на Сюзан Дей.

— Господи! — промълви Ралф.

— Да — съгласи се Уайзър, извади от задния си джоб носна кърпа и избърса написаното, оставяйки сребриста ветрилообразна следа, която само Ралф можеше да види.

3.

Той последва Уайзър до задния вход на аптеката и застана на прага на кабинет не по-голям от кабинка в обществена тоалетна. Уайзър седна на единствената мебел — висок стол — и се обади на Джеймс Рой Хонг, иглотерапевта, като включи тонколоната на телефона, така че Ралф да чува разговора.

Секретарката на Хонг (жена на име Одра, която, изглежда, познаваше Уайзър много по-отблизо, отколкото само на професионално ниво) отначало каза, че докторът ще приема пациенти едва след Деня на благодарността. Раменете на Ралф се отпуснаха. Уайзър му направи знак да почака и продължи да уговаря Одра да намери свободен приемен час за Ралф в началото на октомври. Дотогава имаше почти цял месец, но все пак беше за предпочитане, отколкото след Деня на благодарността.

— Благодаря, Одра — рече Уайзър. — Остава ли уговорката ни за вечеря днес?

— Да. А сега изключи проклетата тонколона. Искам да ти кажа нещо поверително.

Уайзър се подчини, заслуша се и после се смя, докато от очите му потекоха сълзи, които се видяха на Ралф като течни перли. Накрая й изпрати две въздушни целувки и затвори.

— Уреден си — обърна се към Ралф и му подаде визитна картичка, на която бяха написани денят и датата за прегледа при Хонг. — Четвърти октомври. Далече е, но това беше най-доброто, което тя можа да направи. Одра е много свястна.

— Чудесно.

— Ето визитката и на Антъни Форбс в случай, че междувременно решиш да му се обадиш.

— Благодаря. Задължен съм ти.

— Единственото, което ми дължиш, е още едно посещение, за да ми кажеш как е минала иглотерапията. Притеснявам се. Да знаеш, че има и лекари, които не предписват нищо против безсънието. Обичат да казват, че още никой не е умрял от недоспиване, но според мен това са пълни глупости.

Подобна новина би трябвало да обезкуражи Ралф, но той изпита известно облекчение — поне засега. Сиянията и ярко-сивият блясък в очите на Уайзър, докато се смееше на последните думи на Одра, бяха изчезнали. Ралф започваше да мисли, че те са били само плод на въображението му, породен от крайната умора и разговора за хиперреалността. Съществуваше и друга причина да се чувства добре — сега имаше уговорен час с човек, помогнал на Уайзър с подобен проблем. Ако лечението му позволеше да спи до изгрев слънце, Ралф щеше да позволи на Хонг да го набучи с игли, докато заприлича на морско свинче.

И трето — сивите сияния всъщност не бяха страшни, а… интересни.

— Хората непрекъснато умират от недостиг на сън — обясняваше Уайзър, — макар че патолозите обикновено определят като причина за смъртта самоубийство. Безсънието и алкохолизмът имат много общи черти, но главното е, че увреждат сърцето и мозъка. Ако ги оставиш да следват своя ход, те унищожават духа дълго преди да съсипят тялото. Така е, хората наистина умират от липса на сън. Опасно е, затова вземи мерки. Започнеш ли да се чувстваш странно, обади се Личфийлд. Чуваш ли? Не чакай специална покана.

Ралф направи гримаса.

— Мисля, че по-скоро ще се обадя на теб.

Уайзър кимна, сякаш очакваше това.

— На визитната картичка на Хонг написах и моя телефонен номер.

Изненадан, Ралф отново погледна картичката. Там наистина имаше втори номер — на Джо Уайзър.

— Обаждай се по всяко време на денонощието. Няма да обезпокоиш съпругата ми. Разведени сме от 1983 година.

Ралф се опита да каже нещо, но установи, че не може. От гърлото му излезе само един задавен нечленоразделен звук. Преглътна с усилие и се помъчи да се изкашля. Уайзър видя това и го потупа по гърба.

— Недей да кашляш в аптеката. Това плаши и прогонва богатите клиенти. Искаш ли носна кърпа?

— Не, нищо ми няма.

Гласът му беше немощен, но ясно доловим и що-годе овладян.

Аптекарят го погледна критично.

— Още не си зле, но ще бъдеш — рече той и отново стисна ръката му. Този път Ралф не се притесни, че ще счупи пръстите му. — А дотогава се отпусни. И се радвай, че все още спиш.

— Добре. Благодаря ти още веднъж.

Уайзър кимна и тръгна към гишето за приемане на рецепти.

4.

Ралф се върна по пътека 3, зави наляво покрай витринка, в която бяха изложени най-различни презервативи и излезе през врата с надпис: „БЛАГОДАРИМ ВИ, ЧЕ ПАЗАРУВАХТЕ В «РАЙТ ЕЙД»“. Отначало помисли, че няма нищо необикновено в ослепителната светлина, която го накара да присвие очи. В края на краищата беше ден и вероятно в аптеката е било малко по-тъмно, отколкото му се бе сторило. Сетне отвори широко очи и дъхът му секна.

На лицето му се изписа изумление — изражението на изследовател, успял да си проправи път през поредния неописуем гъсталак и озовал се пред легендарен изчезнал град или зашеметяваща геологична форма — диамантена скала или спираловиден водопад.

Направи крачка назад и се облегна на синята пощенска кутия до входа на аптеката. Очите му се стрелкаха наляво-надясно, докато съзнанието му се опитваше да проумее чудесната и същевременно ужасяваща гледка.

Сиянията се бяха завърнали, ала този път светлината беше навсякъде — ослепителна и силна, странна и красива.

Ралф имаше само едно подобно преживяване в живота си. През лятото на 1941 година, когато навърши осемнайсет, пътуваше на автостоп от Дери до дома на чичо си в Пофкийпси — разстояние от около шестстотин и петдесет километра. Бурята, разразила се в края на втория ден от пътуването му, го принуди да изтича до най-близкия подслон — полуразрушен хамбар, който се поклащаше от поривите на вятъра. През по-голямата част от деня бе вървял и преди гръмотевиците да престанат да разтърсват небето, заспа дълбоко.

На следващия ден се събуди след четиринайсет часа дълбок сън и се огледа изумен, без да знае къде се намира. Беше в някакво тъмно и приятно ухаещо място и светът около него бе облян в ослепителна светлина. После си спомни, че бе намерил убежище в хамбара. Помисли, че това странно видение се дължи на светлината, проникваща през цепнатините в стените и покрива на хамбара, съчетана с ярките слънчеви лъчи… Само това и нищо повече. Въпреки това седя безмълвен и смаян най-малко пет минути — младеж с широко отворени очи, сламки в косите и изцапани с плява ръце. Гледаше към прииждащите вълни от златисти прашинки, които лениво се въртяха в косо падащите и пресичащи се слънчеви лъчи. Все едно беше в църква.

Сега отново се случваше нещо подобно. И най-лошото беше, че не можеше да опише точно какво е станало и как се е променил светът, за да бъде толкова прекрасен. Предметите и хората имаха ореоли, но за пръв път нещата бяха толкова ясни и на местата си. Автомобилите, телефонните стълбове, количките за пазаруване пред супермаркета и очертанията на жилищната сграда — всичко това сякаш се наби в очите му като кадри от стар филм. Изведнъж мръсното магазинче на Уичам Стрийт се превърна в страна на чудесата. Ралф не беше сигурен какво точно вижда. Знаеше само, че гледката е великолепна и изумително странна.

Погледът му беше привлечен единствено от ореолите, обкръжаващи хората, които влизаха и излизаха от магазина, слагаха пакети с покупки в багажниците или се качваха в колите и потегляха. Някои от сиянията бяха по-ярки от другите, но и най-бледите бяха сто пъти по-ясни, отколкото в първото му видение.

„Уайзър говореше точно за това. Да, несъмнено. Това е хиперреалност и онова, което виждаш, всъщност не е там — също като халюцинациите на хора, намиращи се под въздействието на ЛСД. Видението е само поредният симптом на безсънието ти. Гледай го и му се чуди колкото искаш. Само не вярвай на очите си.“

Ала не беше необходимо да си напомня да се удивлява, защото чудеса имаше навсякъде. Камион с хляб излизаше от паркинга пред „Изгрев, залез“ и от ауспуха му се кълбеше някакво тъмночервено вещество, почти с цвета на засъхналата кръв. Не беше нито дим, нито изпарения, но приличаше и на двете. Сиянието се извисяваше в постепенно избледняващи спирали. Ралф погледна пътната настилка и видя, че отпечатъците от гумите на камиона са оцветени в същия червени-кавокафяв оттенък. Камионът набра скорост и призрачната диря след него придоби аления цвят на кръв.

Навсякъде имаше подобни чудеса — явления, които се пресичаха в полегати пътеки и накараха Ралф отново да се замисли за светлината, проникваща през цепнатините на покрива и стените в онзи хамбар. Но истинското чудо бяха хората и ореолите около тях изглеждаха най-ясно очертани и реални.

От супермаркета излезе момче, което буташе количка с покупки и вървеше сред сияние от толкова ослепителна бяла светлина, че приличаше на движещ се прожектор. Ореолът на жената до него бледнееше — сиво-син като на започнало да мухлясва сирене.

От отворения прозорец на някакво субару млада жена повика момчето и му махна. Лявата й ръка остави ярки дири — розови като захарен памук. Избледняха почти веднага, след като се появиха. Момчето се ухили и също й махна, а ръката му разпръсна ветрилообразна следа, оцветена в жълтеника-вобяло. Приличаше на перката на тропическа риба. И тя започна да избледнява, но по-бавно.

Ралф се изплаши, но страхът му бе изместен от смайване, страхопочитание и удивление. През целия си живот не бе виждал такава красота. „Но това не е реално — успокояваше се той. — Не го забравяй това, Ралф.“ Обеща си да го направи, но поучителният глас сякаш звучеше отдалеч.

Забеляза и нещо друго — от главата на всеки човек излизаше по една ясна ярка линия. Извисяваше се нагоре като лента или цветен гирлянд, а после се разсейваше и изчезваше. В повечето случаи цветът на ярката линия съответстваше на останалата част от ореола — например ослепително бял на момчето и сиво-зелен на жената до него, но имаше и някои поразителни изключения. От мъжа на средна възраст, който крачеше сред тъмносиньо сияние, се издигаше ръждивочервена линия, а около една жена се виеше светлосив ореол в тъмнолилав оттенък. В два-три от случаите извисяващите се линии бяха почти черни. Ралф не ги хареса и забеляза, че хората с подобни „връвчици за балони“ (сравнението се появи непринудено и бързо в съзнанието му) до един изглеждаха зле.

Разбира се. Връвчиците за балони показват здравословното състояние… и заболяванията в някои случаи. Досущ ореолите на Кирлин[2], по които хората бяха загубили ума си в края на шейсетте и началото на седемдесетте.

„Ралф — предупреди го друг глас, — всъщност не виждаш тези неща. Разбираш ли? Не искам да ти досаждам, но…“

Но имаше ли поне малка вероятност явлението да е реално? Дали продължителното му безсъние, съчетано със стабилизиращото въздействие на ясните и свързани сънища, му позволяваше да надникне във феноменални измерения, извън обсега на обикновените възприятия?

„Зарежи тази работа, Ралф. Веднага. Трябва да се стегнеш, инак ще свършиш като горкия стар Ед Дипно.“

Мисълта за Ед предизвика някои асоциации. Той бе казал нещо в деня, когато го арестуваха заради побоя на съпругата му. Но преди Ралф да си спомни какво бе то, някой попита:

— Мамо? Може ли да ми купиш още един десерт с мед и ядки?

— Ще видим, миличко.

Пред Ралф минаваха млада жена и момченце, хванати за ръка. Детето, което бе задало въпроса, беше на четири-пет годинки. Майка му вървеше сред сияние от ослепително бяло. Лентата, извисяваща се от русите й коси, също беше бяла и много широка — по-скоро панделка на красиво опакован подарък, отколкото връвчица на балон. Издигаше се на височина най-малко шест метра и плавно се носеше зад нея. Това накара Ралф да се замисли за сватби — шлейфове, воали и прозрачни, надиплени поли.

Ореолът на сина й беше в плътно тъмносиньо, доближаващо се до виолетово, и докато двамата минаваха покрай него, Ралф видя нещо изумително. От стиснатите им ръце също излизаха светещи дири — бели от жената и тъмносини от момченцето. Преплитаха се като свински опашки, извисяваха се във въздуха, избледняваха и изчезваха.

„Майка и син“ — помисли си Ралф. В усуканите като орлов нокът, пълзящ по градинска решетка сияния, имаше нещо абсолютно символично. Гледката накара сърцето му да ликува. Беше сантиментално, но точно това изпитваше. „Майка и син, бяло и синьо…“

— Мамо, какво гледа онзи човек?

Русокосата жена хвърли един бегъл поглед на Ралф.

Устните й изтъняха и се свиха. Нещо повече, той видя как блестящият й ореол внезапно помръкна и в него се очертаха спираловидно извиващи се оттенъци на тъмночервено.

„Цветът на страха — помисли Ралф. — Или може би на гнева.“

— Не знам, Тим. Хайде, побързай.

Тя дръпна детето и закрачи по-бързо. Вързаните й на опашка коси подскачаха нагоре-надолу и разпръсваха във въздуха малки сиво-червени ветрила, които приличаха на арките, оставащи от чистачките на предното стъкло на автомобилите.

— Хей, мамо, пусни ме. Не ме дърпай така. — Момченцето трябваше да припка, за да се изравни с нея.

„Аз съм виновен“ — помисли Ралф.

В съзнанието му пробегна въпросът как ли е изглеждал на младата майка. Възрастен тип с уморено лице и морави торбички под очите, който стои прегърбен до пощенската кутия пред аптеката и се е вторачил в нея и детето й, сякаш двамата са най-забележителните неща на света.

„Да, точно така е, госпожо. Само че не го знаете.“

Сигурно й приличаше на най-големия перверзник на всички времена. Трябваше да се отърси от тези видения, независимо дали бяха действителност или халюцинация. Не го ли направеше, някой щеше да извика ченгетата или санитарите с усмирителните ризи. А може би хубавичката майка вече говореше с тях по телефона във входа на супермаркета.

Тъкмо се питаше как една мисъл може да прогони другите, когато осъзна, че това вече се е случило. Психичното явление или халюцинацията на възприятията беше изчезнало, докато мислеше колко ужасен е изглеждал в очите на младата майка. Денят бе възвърнал предишния си блясък — чудесен, но много далеч от онова всеобхватно сияние. Хората, сновящи по паркинга, отново бяха обикновени и нямаха нито ореоли, нито „връвчици за балони“ или фойерверки. Бяха просто хора, които пазаруваха, взимаха снимките си от фотоателието или пиеха кафе. Някои може би дори се отбиваха в „Райт Ейд“, за да си купят приспивателни хапчета.

Обикновени граждани на Дери, занимаващи се с ежедневните си задачи.

Ралф издиша насъбралия се в белите му дробове въздух и се опита да се овладее. Успокоението дойде, но не с приливната вълна, която бе очаквал. Нямаше чувството, че светкавично се е изтръгнал от обятията на лудостта. Нито дори че се е приближил до някакъв бряг. И въпреки това той разбираше много добре, че не може да живее дълго в онзи ярък и прекрасен свят, без да застраши здравия си разсъдък. Все едно часове наред да изпитва оргазъм. Сигурно така възприемаха нещата гениите и великите художници, но това не беше за него. Толкова много жизнени сокове щяха да го изкарат от равновесие и когато санитарите с усмирителните ризи навият ръкава му, за да му сложат инжекция и го отведат, Ралф вероятно ще бъде щастлив да тръгне с тях.

В момента не изпитваше успокоение, а някаква приятна меланхолия, в която понякога изпадаше след полово сношение, когато беше млад. Меланхолията не беше силна, но всеобхватна и сякаш изпълваше празнотите в тялото и ума му, така както оттеглящият се прилив оставя наноси. Запита се дали някога отново ще преживее такъв тревожен и същевременно опияняващ момент. Мислеше, че шансовете му са сравнително добри… поне до следващия месец, когато Джеймс Рой Хонг го набоде с иглите си или Антъни Форбс започне да размахва златния си джобен часовник пред очите му и да му внушава, че много… му се спи. Беше твърде възможно Хонг и Форбс да не успеят да го излекуват от безсънието, но ако някой от двамата го стореше, Ралф вероятно щеше да престане да вижда ореоли и „връвчици за балони“. След месец и нещо на спокойни нощи той сигурно щеше да забрави какво се беше случило. Това беше основателен повод да изпитва лека меланхолия.

„По-добре тръгвай. Ако новият ти приятел случайно погледне през прозореца и те види да стоиш тук като тъпак, вероятно самият той ще изпрати санитарите с усмирителните ризи.“

— По-скоро ще извика доктор Личфийлд — измърмори Ралф и тръгна към Харис Авеню.

5.

Подаде глава през външната врата на Лоуис и извика:

— Ехо! Има ли някой вкъщи?

— Влизай, Ралф — отговори тя. — В хола сме.

Ралф винаги си бе представял, че заешките дупки приличат на малката къща на Лоуис, която се намираше на една пряка надолу по хълма. Домът на Лоуис Шаси беше отрупан с разни вещи и може би малко тъмен, но спретнат и безупречно чист. От всяка стена в мъничкия хол те гледаха роднини. Почетното място — върху телевизора — беше запазено за оцветена студийна фотография на мъж, когото Лоуис наричаше „господин Шаси“.

Макгавърн седеше прегърбен на дивана и крепеше чиния с макарони и сирене на мършавите си колене. Телевизорът беше включен. Даваха някакво състезание.

— Какво иска да каже с това „в хола сме“? — попита Ралф, но преди Макгавърн да отговори, в стаята влезе Лоуис, носейки чиния, от която се вдигаше пара.

— Заповядай — рече тя. — Седни и яж. Говорих със Симон. Вероятно ще съобщят за случилото се в обедните новини.

— Господи, Лоуис, не биваше да го правиш — каза Ралф и взе чинията, но стомахът му силно изкъркори, когато долови мириса на лук и разтопено сирене. Погледна часовника на стената — едва забележим сред снимките на мъж в палто от кожа на миеща мечка и на жена, която имаше такъв вид, сякаш бе поклонничка на черната магия — и се учуди, че е дванайсет и пет.

— Нищо не съм направила, само сложих разни остатъци в микровълновата фурна — рече Лоуис. — Някой ден наистина ще сготвя нещо за теб, Ралф. Сядай.

— Но не и върху шапката ми — каза Макгавърн, без да откъсва очи от екрана на телевизора.

После взе меката си шапка от дивана, пусна я на пода до себе си и отново се залови с порцията макарони, която бързо намаляваше.

— Много е вкусно, Лоуис.

— Благодаря.

Лоуис спря пред телевизора достатъчно дълго, за да види как един от състезателите спечели пътуване до Барбадос и кола, сетне забърза към кухнята.

Лицето на победителя изчезна от екрана и на неговото място се появи мятащ се в леглото мъж в измачкана пижама. Надигна се и погледна часовника на нощното шкафче. 3:18 сутринта — време, което бе станало до болка познато на Ралф.

— Не можете да спите? — съчувствено попита говорителят. — Уморени сте от безсънните нощи?

През прозореца на спалнята в рекламата долетя малко блестящо хапче. Приличаше на летяща чиния и Ралф не се изненада, когато видя, че е синьо.

Той седна до Макгавърн. Макар че бяха съвсем слаби (думата мършав би описала Бил по-добре), двамата мъже заемаха по-голямата част от дивана.

Лоуис влезе, носейки чиния и за себе си, и се настани на люлеещия се стол до прозореца. На фона на дрънчащата като тенекия музика и аплодисментите от студиото един женски глас каза:

— Аз съм Лизет Бенсън. Най-важното в обедните новини е, че известна защитничка на правата на жените се е съгласила да изнесе реч в Дери и това е предизвикало протест — и шест ареста — в местната клиника. Ще чуете също Крис Олтобърг с прогнозата за времето и Боб Макланахан със спорта. Останете с нас.

Ралф сложи хапка макарони и сирене в устата си, вдигна глава и видя, че Лоуис го наблюдава.

— Хубави ли са? — попита тя.

— Много са вкусни.

Не излъга, но в момента дори порция американски спагети, сервирани студени, направо от консервата, щеше да има същия вкус. Той беше не само гладен, но и ненаситен. Виждането на ореоли явно изгаряше много калории.

— Накратко казано, случило се е следното — рече Макгавърн, който преглътна последната хапка и остави чинията си на пода до шапката. — В осем и половина сутринта, когато хората идвали на работа, пред „Грижи за жената“ се появили около осемнайсет човека. Симон каза, че се самоопределили като „Приятели на живота“, но ядрото на групата се състояло от някакви откачалки, които по-рано се водели под името „Хляб наш насъщен“. Единият бил Чарлс Пикъринг, онзи, когото ченгетата хванаха, докато се готвеше да подпали клиниката миналата година. Племенницата на Симон каза, че полицаите арестували само четирима. Изглежда, не е разбрала добре.

— Ед наистина ли е бил сред тях? — попита Ралф.

— Да — отговори Лоуис. — И той е бил задържан. Поне никой не е бил ударен с палка. Оказа се само слух. Няма пострадали.

— Този път — мрачно добави Макгавърн.

На екрана на мъничкия цветен телевизор се появи заставката на обедните новини, а после — Лизет Бенсън.

— Добър ден — каза тя. — Водещата новина в този хубав есенен ден е, че известната писателка и защитничка на правата на жените Сюзан Дей се е съгласила да говори в Градския съвет в Дери идния месец. Съобщението за речта й е предизвикало демонстрация пред „Грижи за жената“, изследователски център и клиника за аборти в Дери…

— Пак започнаха с онази клиника за аборти! — възкликна Макгавърн. — Исусе!

— Тихо! — сопна се Лоуис.

Бил я погледна изненадан и млъкна.

— Джон Къркланд с първия от двата репортажа от „Грижи за жената“ — завърши Лизет Бенсън.

На нейното място се появи репортер, който стоеше пред ниска тухлена сграда. Надписът в долната част на екрана уведомяваше зрителите, че това е репортаж на живо. Видяха се прозорците от едната страна на „Грижи за жената“. Два от тях бяха счупени, а останалите — изцапани с нещо червено, което приличаше на кръв. Между сградата и репортера беше опъната жълта полицейска лента. В далечния ъгъл стояха три униформени ченгета и един цивилен детектив. Ралф не се изненада, когато позна Джон Лийдекър.

— Определят се като „Приятели на живота“, Лизет. Демонстрацията им тази сутрин е била спонтанен изблик на възмущение, предизвикано от новината, че Сюзан Дей — жената, която радикалните защитници на живота наричат „Убиец на бебета номер едно“ — ще идва в Дери следващия месец, за да говори в Градския съвет. Ала някои от полицаите смятат, че не е било точно така.

Репортажът на Къркланд продължи с видеофилм, започващ с Лийдекър в близък план, който явно се беше примирил с факта, че го интервюират.

— Съвсем не беше спонтанен — заяви той. — Очевидно всичко е било подготвено предварително. Вероятно са чакали вестта за решението на Сюзан Дей да дойде тук и са се готвели, докато новината бъде публикувана във вестника, което стана днес.

Къркланд го изгледа изпитателно и попита:

— Какво имате предвид под „подготвено предварително“?

— На повечето лозунги, които носеха, беше написано името на госпожица Сюзан Дей. Пък и имаше дузина от тези.

Непроницаемото лице на полицая промени изражението си и по него се изписа отвращение. Той вдигна найлоново пликче за веществени доказателства и стъписан, Ралф установи, че вътре има обезобразени и окървавени бебета. В следващия миг осъзна, че червеното е боя, а телцата — кукли.

Сетне камерата бавно показа един след друг изцапаните и счупени прозорци. Размазаното по стъклата вещество приличаше на кръв и Ралф реши, че няма желание да дояде макароните.

— Демонстрантите дойдоха с кукли, в чиито тела бяха инжектирали някакъв сироп и червен оцветител — продължи Къркланд. — Хвърляха ги по сградата на клиниката и скандираха срещу Сюзан Дей. Счупиха два прозореца, но по-големи щети нямаше.

Камерата се насочи към изцапаното стъкло.

— Повечето кукли се разцепиха — разказваше Къркланд — и опръскаха стените с нещо, което приличаше на кръв достатъчно, за да уплаши служителите, станали свидетели на „бомбардировката“.

На екрана се появи красива чернокоса жена, облечена в панталон и пуловер.

— О, погледнете, това е Барби — извика Лоуис. — Надявам се, че Симон гледа. Може би трябва да й се…

Сега Макгавърн й се сопна.

— Бях ужасена — каза Барбара Ричардс. — Отначало помислих, че наистина хвърлят мъртви бебета или зародиши, които са намерили отнякъде. Дори след като доктор Харпър изтича и изкрещя, че това са само кукли, пак не бях сигурна.

— Казвате, че скандирали?

— Да. Онова, което чух най-ясно, беше: „Не позволявайте на Ангела на смъртта да стъпи в Дери.“

Камерата отново се насочи към Къркланд.

— Около девет часа тази сутрин демонстрантите бяха откарани в главното управление на полицията на Мейн Стрийт. Научих, че дванайсет са били разпитани и освободени, а други шест — арестувани за дребно хулиганство и неприлично поведение. По всичко личи, че е започнала поредната война срещу абортите. Джон Къркланд, новините за Канал 4.

На екрана отново се появи Лизет Бенсън.

— Сега ще продължим с Ан Ривърс, която преди по малко от час разговаря с така наречените „Приятели на живота“, арестувани на сутрешната демонстрация.

Ан Ривърс стоеше на стъпалата на полицията на Мейн Стрийт. От едната й страна беше Ед Дипно, а от другата — някакъв висок мъж с изпито лице и козя брадичка. Ед изглеждаше спретнат и направо красив в сивото си вълнено сако и морскосин панталон. Високият мъж с козята брадичка беше облечен така, както може да се издокара само един либерал, изповядващ пролетарски възгледи — избелели джинси, синя работна риза и червени тиранти. Ралф веднага се досети кой е. Това беше Даниел Далтън, собственикът на магазина за дрехи втора употреба. Последния път, когато Ралф го видя, Дан стоеше зад висящите от тавана китари и клетки за птици и размахваше ръце пред Хамилтьн Девънпорт, сякаш искаше да каже: „На кого му пука какво мислиш?“

Но погледът му беше привлечен от Ед, който изглеждаше много добре.

Макгавърн явно мислеше същото.

— Боже мой, не мога да повярвам, че е той — измърмори Бил.

— Лизет — започна хубавата русокоса репортерка, — с мен са Едуард Дипно и Даниел Далтьн, и двамата от Дери. Били са сред арестуваните тази сутрин. Нали така, господа? Бяхте ли задържани?

Те кимнаха — Ед едва забележимо и с насмешливи искри в, очите, а Далтън — строго и решително стиснал челюсти. Погледът, който Дан вторачи в Ан Ривърс, го накара да изглежда така, сякаш се опитваше да си спомни в коя клиника за аборти я бе виждал да влиза с наведена глава и прегърбени рамене.

— Под гаранция ли ви пуснаха?

— Сами си платихме гаранцията — отговори Ед. — Обвиненията бяха смехотворни. Нямахме намерение да нараняваме никого и наистина никой не пострада.

— Бяхме арестувани само защото безбожниците са заели всички високи постове във властта в този град и искат да ни превърнат в изкупителни жертви — намеси се Далтън и на Ралф му се стори, че за миг лицето на Ед се изкриви, сякаш си мислеше: „Ето, че се започна.“

Ан Ривърс поднесе микрофона на Ед.

— Въпросът не е теоретичен, а практически — каза той. — Макар че ръководството на „Грижи за жената“ тръби, че в центъра се извършват консултации, терапия, безплатни мамографии и други такива достойни за възхищение функции, в това място правят и други неща. От „Грижи за жената“ текат потоци кръв…

— Невинна кръв! — извика Далтън.

Очите му горяха и Ралф прозря нещо обезпокоително — гражданите на Източен Мейн гледаха това и мислеха, че мъжът с червените тиранти е смахнат, докато партньорът му изглеждаше съвсем разумен. Беше почти забавно.

Ед побърза да се намеси:

— Касапницата в „Грижи за жената“ продължава вече осма година. Много хора — особено радикалните феминистки като доктор Робърта Харпър, шефката на клиниката — обичат да украсяват дейността си с изрази като „преждевременно прекъсване на бременността“, но всъщност става дума за аборт — краен акт на поругаване на жените от страна на едно общество, в което съществува разделение между половете.

— Но дали хвърлянето на кукли, пълни с течност, наподобяваща кръв, по прозорците на една частна клиника е начинът да изразявате публично възгледите си, господин Дипно?

За миг насмешливата искра в очите на Ед беше заменена от суров и безмилостен поглед. В този момент Ралф отново виждаше онзи Ед Дипно, който беше готов да пребие шофьора на камиона, макар че онзи го превъзхождаше по тегло с петдесетина килограма. Той забрави, че записът беше направен преди час и се уплаши за слабата русокоса репортерка, красива като жената, за която интервюираният все още бе женен. „Внимавай, млада госпожице — помисли си. — Внимавай и се страхувай. Стоиш до един много опасен тип.“

После студеният поглед изчезна и мъжът с вълненото сако отново се превърна в сериозен и съвестен млад човек. Камерата отново показа Далтън, който сега нервно подръпваше тирантите си.

— Правим онова, което така наречените добри германци не са успели да сторят през трийсетте — каза Ед. Говореше с търпеливия менторски тон на човек, принуден непрекъснато да повтаря едно и също… предимно на хора, които би трябвало да го знаят. — Те мълчаха и в резултат на това загинаха шест милиона евреи. В нашата страна има подобен Холокост…

— Повече от хиляда бебета на ден — прекъсна го Далтън. Предишната пронизителност в гласа му бе изчезнала и сега звучеше ужасен и безнадеждно уморен. — Изтръгват ги от утробите на майките им и ръчичките им махат в знак на протест, докато умират.

— О, Господи! — рече Макгавърн. — Това е най-нелепото нещо, което съм…

— Тихо, Бил! — сопна се Лоуис.

— Каква е целта на този протест? — попита Ривърс.

— Както вероятно знаете — обясни Далтън, — градската управа се е съгласила да преразгледа местните наредби, които позволяват на „Грижи за жената“ да действат по този начин. Ще гласуват по въпроса в началото на ноември. Защитниците на абортите се страхуват, че Съвета може да хвърли пясък в механизма на тяхната смъртоносна машина, и затова са повикали Сюзан Дей — да се опита да „смаже механизма“. Ние свикваме нашите…

Репортерката отново поднесе микрофона на Ед.

— Ще има ли още протести, господин Дипно? — попита тя и на Ралф му хрумна, че младата жена може би проявява към Ед не само професионален интерес.

И защо не? Ед беше хубавец. Пък и Ан Ривърс едва ли знаеше за убедеността му, че Пурпурния крал и неговите центуриони са в Дери и се присъединяват към убийците на бебета от „Грижи за жената“.

— Протестите ще продължат, докато юридическата аномалия, отворила вратата за тази касапница, не се промени — отговори Ед. — Дано в аналите на следващия век да пише, че не всички американци са били примерни нацисти през този мрачен период в нашата история.

— Ще има ли насилие?

— Ние сме противници на насилието.

Двамата вече се гледаха в очите и Ралф си помисли, че Ан Ривърс има онова, което Каролин би нарекла „разкошни бедра“. Дан Далтън стоеше съвсем забравен.

— А когато идния месец Сюзан Дей пристигне в Дери, ще гарантирате ли безопасността й?

Ед се усмихна и Ралф си го представи такъв, какъвто беше в онзи горещ августовски следобед преди по-малко от месец — коленичил, сложил едната си ръка на раменете му и шепнещ: „Те горят зародишите в Нюпорт.“ Старецът потрепери.

— Не вярвам, че някой може да гарантира нещо в страна, където хиляди деца се изсмукват с вакуум от утробите на майките им — отговори Ед.

Ан Ривърс го погледна неуверено за миг, сякаш не можеше да реши дали да му зададе още един въпрос (и вероятно да поиска телефонния му номер), а после се обърна към камерата.

— Ан Ривърс, от главно управление на полицията в Дери.

Отново се появи Лизет Бенсън и нещо в ироничната извивка на устните й накара Ралф да си помисли, че вероятно той не е бил единственият, който е доловил взаимното привличане между репортер и интервюиран.

— Ще следим развитието на историята през целия ден — съобщи Лизет. — Бъдете с нас в новините в шест. В Огъста губернаторката Грета Пауърс отговори на обвиненията в…

Лоуис стана и изключи телевизора. Вторачи се за миг в потъмнелия екран, после въздъхна тежко, седна и рече:

— Имам компот от боровинки, но след всичко това едва ли ще ви е до него.

Двамата мъже поклатиха глави. Макгавърн погледна Ралф и отбеляза:

— Беше страшно.

Ралф кимна. Продължаваше да мисли как Ед крачеше напред-назад по мократа трева и удряше с юмрук по разтворената длан на другата си ръка.

— Как е възможно да го пуснат под гаранция и после да го интервюират по новините, сякаш е нормално човешко същество? — възмути се Лоуис. — След онова, което направи с горката Хелън? Боже мой, Ан Ривърс беше готова да го покани у тях на вечеря!

— Или да похапнат солени бисквитки в леглото — сухо добави Ралф.

— Обвинението в насилие и днешната история нямат нищо общо — рече Макгавърн — и можете да се обзаложите, че адвокатите на онези хапльовци ще продължат в същия дух.

— И дори обвинението беше в непристойно поведение — напомни им Ралф.

— Как може насилието да се тълкува като неприлично поведение? — попита Лоуис.

— Такова е само когато го упражняваш върху съпругата си — иронично поясни Макгавърн. — Според законите в Америка.

Лоуис започна нервно да кърши ръце, сетне взе снимката на господин Шаси, погледна я за миг и я остави на мястото й.

— Ами, законът е едно — рече тя — и аз ще бъда първата, която ще признае, че изобщо не го разбирам. Но някой трябва да им каже, че Ед е луд и бие съпругата си.

— Нямаш представа колко е луд — каза Ралф и им разказа какво се бе случило на летището предишното лято.

Това му отне десет минути. Когато свърши, двамата мълчаха и го гледаха с широко отворени очи.

— Какво? — неспокойно попита той. — Не ми ли вярвате? Смятате, че си го измислям?

— Разбира се, че ти вярвам — рече Лоуис. — Но бях… потресена. И уплашена.

— Ралф, мисля, че трябва да разкажеш това на Джон Лийдекър — обади се Макгавърн. — Не смятам, че той може да направи нещо, но като се имат предвид новите другарчета на Ед, трябва да му съобщиш тази информация.

Ралф внимателно обмисли предложението, после кимна и стана.

— Трябва да тръгвам. Искаш ли да дойдеш с мен, Лоуис?

Тя се замисли, сетне поклати глава.

— Уморена съм. И нещо… не се чувствам добре. Мисля да подремна.

— Добре. Наистина изглеждаш изтощена. И благодаря, че ни нахрани.

После импулсивно се наведе и целуна ъгълчето на устата й. Лоуис го погледна сепната и благодарна.

6.

Ралф изключи телевизора след близо шест часа, когато Лизет Бенсън свърши с вечерните новини и отстъпи място на спортния коментатор. Демонстрацията пред „Грижи за жената“ беше изместена на второ място. Голямата новина на вечерта беше твърдението, че губернаторката Грета Пауърс е взимала кокаин като студентка. Пък и нямаше нищо ново — само дето Дан Далтън сега беше представен като основната фигура в „Приятели на живота“. Ралф си помисли, че „фигурант“ е вероятно по-уместната дума. Паднало ли бе обвинението от Ед? Ако не беше, сигурно това скоро щеше да се случи — най-късно по Коледа. Един потенциално по-интересен въпрос беше какво мислеха работодателите на Ед за приключенията му. Едва ли щяха да се почувстват по-спокойни след всичко, станало днес, отколкото след обвиненията в насилие над съпругата му от миналия месец. Наскоро Ралф прочете, че лабораториите „Хокинс“ ще станат петият подобен научноизследователски център в североизточната част, който ще преработва ембрионална тъкан. Вероятно нямаше да се зарадват на информацията, че един от техните химици е бил арестуван, защото хвърлял кукли, пълни с фалшива кръв по клиника за аборти. И ако знаеха колко е смахнат всъщност…

„Кой ще им каже, Ралф? Ти ли?“

Не. Това беше крачка, която Ралф нямаше желание да направи — поне засега. За разлика от отиването си в полицейския участък с Макгавърн, за да говорят с Джон Лийдекър за случката от миналото лято, това сега беше като преследване. Все едно да напишеш „УБИЙТЕ ТАЗИ МРЪСНИЦА“ до плаката на жената, с чиито възгледи не си съгласен.

„Това са глупости и ти го знаеш.“

— Нищо не знам — каза на глас той, стана и се приближи до прозореца. — Толкова съм уморен.

Но докато стоеше там и гледаше как двама мъже излизат от „Червената ябълка“ с по една опаковка от шест бири, Ралф изведнъж установи, че наистина знае нещо и при мисълта за това по гърба му полазиха ледени тръпки.

Тази сутрин, когато излезе от „Райт Ейд“ и бе поразен от ореолите, той си напомни за пореден път да се наслаждава на гледката, но да не вярва на очите си. Не успееше ли да направи тази съдбоносна разлика, щеше да свърши като Ед Дипно. Мисълта бе открехнала вратата на някаква асоциативна памет, но движещите се ореоли на паркинга бяха отвлекли вниманието му, преди да влезе. И сега се сети — точно Ед бе казал, че вижда ореоли.

„Не. Сигурно е имал предвид цветове. Почти съм убеден в това. Каза го, след като говореше, че навсякъде виждал трупове на бебета…“

Двамата мъже се качиха в разнебитен микробус. Ралф си помисли, че никога няма да си спомни точните думи на Ед. Беше много уморен. После, когато микробусът потегли сред облак от изпарения, напомнящ му яркото кафяво-червено сияние, което бе видял да излиза от ауспуха на камиона с хляба, в съзнанието му се отвори една друга врата и паметта се възвърна.

— Ед спомена, че светът е изпълнен с цветове — каза Ралф на пустия си апартамент, — но в един момент започнал да вижда всичко в черно. Мисля, че беше точно така.

Дали това беше всичко? Струваше му се, че в словото на Ед имаше още нещо, но не можеше да си спомни какво. Пък и има ли значение? Нервите му подсказваха, че има — ледената ивица на гърба му се бе разширила и беше станала по-дълбока.

Телефонът иззвъня. Ралф се обърна и го видя, облян в тъмночервена светлина в оттенъка на кръв, която тече от носа.

„Не — изстена нещо в него. — О, не, Ралф, не започвай отново…“

С всяко иззвъняване на телефона светлата мъгла ставаше все по-ярка и потъмняваше, когато апаратът мълчеше. Ралф сякаш наблюдаваше някакво призрачно сърце, в средата на което имаше телефон.

Затвори очи и когато отново ги отвори, червеното сияние беше изчезнало.

„Не, сега ти просто не го виждаш. Не съм сигурен, но мисля, че си го прогонил със силата на волята си. Като в сън.“

Докато се приближаваше до телефона, Ралф си помисли, че тази идея е смахната — също като виждането на ореоли. Само че не беше така и той го знаеше много добре. Ако беше лудост, защо само погледна телефона, обкръжен в червеното сияние, и разбра, че го търси Ед Дипно?

„Това са врели-некипели, Ралф. Мислиш, че е Ед, защото само той е в ума ти… и защото си толкова уморен, че в главата ти стават странни неща. Хайде, вдигни слушалката и ще се увериш. Вероятно някой иска да те абонира, за нещо или да те включи в акция по кръводаряване.“

Но Ралф беше на друго мнение.

Вдигна слушалката и каза „ало“.

7.

Никакъв отговор. Но някой слушаше, защото Ралф чуваше дишането му.

— Ало? — повтори той.

Пак последва мълчание и Ралф се накани да каже „затварям“, когато Ед Дипно рече:

— Предупреждавам те, че голямата ти уста ще ти навлече неприятности.

По гърба му вече нямаше ивица хлад, а тънък слой лед, който започваше от тила и стигаше до последния прешлен.

— Здравей. Ед. Видях те днес по телевизията.

Това беше единственото, което измисли да каже. Ръката му се бе вкопчила в слушалката.

— Зарежи това, приятел. Само слушай внимателно. Онзи детектив, който ме арестува миналия месец… Лийдекър, ме посети. Всъщност току-що си тръгна.

Сърцето на Ралф се сви, ала това някак си не го изненада. В края на краищата посещението на Лийдекър не беше неочаквано, нали? Инспекторът беше силно заинтригуван от разказа на Ралф за случката на летището през лятото на 1992.

— Нима? — попита той, като се стараеше да не изглежда заинтригуван.

— Детектив Лийдекър смята, че според мен някои хора — или вероятно извънземни — изнасят от града зародиши с камиони. Каква налудничава идея, нали?

Ралф стоеше до дивана, нервно подръпвайки телефонния кабел. Осъзна, че вижда неясна червена светлина, излъчваща се от него. Сиянието пулсираше в ритъма на речта на Ед.

— Наговорил си му врели-некипели, приятел.

Ралф мълчеше.

— Това, че извика полицията, след като дадох на онази кучка урок, който напълно заслужаваше, не ме притесни — продължи Ед. — Отдадох го на… ами, на загриженост. Или си мислел, че ако е достатъчно благодарна, тя може да ти бутне от състрадание. В края на краищата ти си дърт, но още не си за юрския парк. Най-малкото си помислил, че ще ти даде да й пъхнеш един пръст.

Ралф не каза нищо.

— Така ли е, старче?

Ралф продължаваше да мълчи.

— Смяташ, че ще ме вбесиш с това мълчание? Зарежи тая работа — добави Ед, но наистина звучеше ядосан и изкаран от равновесие. Сякаш се обаждаше с предварително измислен сценарий и Ралф бе отказал да прочете репликите си. — Ти не можеш… По-добре не…

— Обаждането ми в полицията, след като преби Хелън, не те е разстроило, но днешният разговор с Лийдекър е успял да го стори. Защо, Ед? Започна ли най-после да си задаваш въпроси за поведението си? И може би за начина си на мислене?

Сега беше ред на Ед да замълчи.

— Ако не приемеш нещата сериозно, Ралф, това ще бъде най-голямата ти грешка… — дрезгаво прошепна той.

— Напротив, приемам ги съвсем сериозно. Видях какво направи днес и как преби съпругата си миналия месец… Видях те и какво направи на летището преди една година. И сега полицията знае. Изслушах те, Ед. А сега е твой ред. Ти си болен. Имаш някакво психическо разстройство, страдаш от самозаблуди…

— Не искам да слушам глупостите ти — изкрещя младият мъж.

— Недей. Можеш да затвориш. В края на краищата ти плащаш разговора. Но докато го направиш, ще продължавам да ти досаждам. Защото те харесвам, Ед. Искам отново да те харесвам. Умен си, независимо от умственото ти разстройство, и мисля, че ме разбираш. Лийдекър знае всичко и ще те наблюдава…

— Виждаш ли вече цветове? — прекъсна го Ед.

Гласът му отново бе станал спокоен. В същото време червеното сияние около телефона беше изчезнало.

— Какви цветове? — попита Ралф.

Ед се престори, че не е чул въпроса, а продължи да говори:

— Каза, че ме харесваш. И аз те харесвам. Ето защо ще ти дам един много ценен съвет. Навлизаш в дълбоки води и подводното течение носи неща, за които въображението ти е бедно. Мислиш, че съм луд, но не знаеш какво е лудостта. Нямаш ни най-малка представа. Но ще разбереш, ако продължаваш да се бъркаш в неща, които не те засягат. Повярвай.

— Какви са тези неща? — Ралф се опита да говори безгрижно, но продължи да стиска слушалката — толкова силно, че пръстите му пулсираха.

— Сили — отговори Ед. — В Дери действат определени сили, за които едва ли искаш да знаеш. Те са… ами, да кажем същества. Още не са те забелязали, но ако продължаваш да се занимаваш с мен, ще го направят. И това ще бъде крайно неприятно за теб. Повярвай.

Сили. Същества.

— Попита ме как съм разбрал за всичко това. Кой ми е казал? Спомняш ли си, Ралф?

— Да.

Не лъжеше. Това беше последното, което Ед му каза, преди да се ухили като водещ на телевизионна игра и да отиде да поздрави ченгетата. „Започнах да виждам цветове, откакто той дойде и ми каза… Ще поговорим за това по-късно.“

— Лекарят ми каза. Малкият плешив доктор. Мисля, че ще трябва да отговаряш пред него, ако отново си пъхаш носа в моите работи. Инак, Господ да ти е на помощ.

— Аха. Е, да видим. Първо Пурпурния крал и неговите центуриони, а сега плешивият доктор. Предполагам, че следващият ще бъде…

— Спести си сарказма, Ралф. Само стой далеч от мен и от моите интереси. Стой надалеч.

Чу се изщракване и гласът на Ед заглъхна. Ралф дълго гледа слушалката в ръката си, после бавно я окачи на апарата.

„Стой далеч от мен и от моите интереси.“

Добре. И защо не? И без това си имаше твърде много грижи.

Отиде в кухнята, сложи филето от моруна във фурната и се опита да не мисли за демонстрацията срещу абортите, ореолите, Ед Дипно и Пурпурния крал.

Беше по-лесно, отколкото очакваше.

[1] REM — Rapid Eye Movement — бързо движение на очите (англ.). — Б.пр. ↑

[2] Метод на проявяване на снимки, създаден през 1939 г, от руския фотограф С. Кирлин. Около изображенията на животните и растенията има енергиен ореол, който се променя в зависимост от психическото или емоционалното състояние. — Б.пр. ↑

ШЕСТА ГЛАВА

1.

Лятото мина както винаги в Мейн — почти незабелязано. Ралф продължаваше да се буди по никое време и когато есенните цветове започнаха да обагрят листата на дърветата по Харис Авеню, той отваряше очи в два и петнайсет всяка сутрин. Беше ужасно и той очакваше с нетърпение прегледа при Джеймс Рой Хонг. Странните сияния, които видя в деня на срещата си с Джо Уайзър, не се повториха. От време на време съзираше проблясъци по краищата на предметите, но установи, че ако затвори очи и преброи до пет, когато ги отвори, ореолите изчезват.

Е… обикновено изчезваха.

Сюзан Дей щеше да изнесе речта си в петък, на осми октомври, и докато септември приближаваше към своя край, протестите и публичните дискусии относно абортите по желание се изостряха и съсредоточаваха върху нейната поява. Ралф видя Ед по телевизионните новини много пъти, понякога в компанията на Дан Далтън, но все по-често сам. Говореше бързо, убедително и с онази насмешливост не само в очите, но и в гласа.

Хората го харесваха и „Приятелите на живота“ явно привличаха огромна членска маса, на която „Хляб наш насъщен“, техният политически прототип, можеше само да завиди. Вече нямаше демонстрации с хвърляне на кукли, нито други изблици на насилие, а множество мирни походи и контрапоходи, скандиране на имена, заканително размахване на юмруци и гневни писма до редактора. Проповедниците предвещаваха анатема, учителите призоваваха към умереност и образование, а половин дузина млади жени от така наречената организация „Педерастко-лесбийските привърженици на Исус“ бяха арестувани за манифестация пред баптистката църква в Дери с лозунги „РАЗКАРАЙ СЕ ОТ ТЯЛОТО МИ“. „Дери Нюз“ цитира един неназован полицай, който изразяваше надеждата, че Сюзан Дей ще се разболее от грип или нещо подобно и ще отмени публичната си поява.

Ралф не общуваше с Ед, но на двайсет и първи септември получи картичка от Хелън със седемнайсет ликуващи думи: „Ура! Намерих си работа! В градската библиотека на Дери. Започвам следващия месец. Ще се видим скоро. Хелън.“

Чувствайки се далеч по-весел, отколкото през нощта, в която Хелън му се обади от болницата, той слезе на долния етаж, за да покаже картичката на Макгавърн, но вратата на апартамента му беше заключена.

Да се похвали на Лоуис, но тя сигурно бе отишла да играе карти или да купува прежда за поредния пуловер.

Леко натъжен и потънал в мисли как хората, с които най-много искаш да споделиш добрите новини, не са тук точно когато ти трябват, Ралф реши да се разходи в Строфорд Парк. И там видя Бил Макгавърн, който седеше па една пейка и плачеше.

2.

„Плачеше“ вероятно беше силно казано. По-скоро от очите му капеха сълзи. В чепатия си юмрук стискаше носна кърпа и наблюдаваше как една майка и малкият й син си подхвърлят топка на игрището за софтбол, където преди два дни бе завършило най-голямото събитие на сезона — градският турнир.

От време на време Бил избърсваше очите си с кърпата. Ралф, който никога не го беше виждал да плаче — дори на погребението на Каролин — се повъртя около игрището, чудейки се дали да се приближи до Макгавърн, или да се върне там, откъдето беше дошъл.

Накрая събра смелост и се приближи до пейката.

— Здрасти, Бил.

Макгавърн го погледна със зачервените си, плувнали в сълзи и леко смутени очи. Отново ги избърса и се опита да се усмихне.

— Здрасти. Ралф. Хвана ме да хленча. Съжалявам.

— Няма нищо. И аз съм го правил. Какво има?

Бил сви рамене и отново изтри сълзите си.

— Нищо особено. Страдам от ефекта на парадокса, това е всичко.

— За какъв парадокс говориш?

— С един от най-старите ми приятели става нещо хубаво. Всъщност човекът, който ме уволни от първото ми преподавателско място, умира.

Ралф вдигна вежди в недоумение, но не каза нищо.

— Болен е от пневмония. Днес или утре племенницата му сигурно ще го прибере от болницата. Известно време ще бъде включен на изкуствено дишане, но по всяка вероятност ще умре. Ще празнувам смъртта му и предполагам, че това ме потиска повече от всичко друго… Нищо не разбираш, нали?

— Не. Но все едно.

Макгавърн се вторачи в очите му, после изсумтя. Звукът беше дрезгав и задавен от сълзи, но Ралф помисли, че въпреки всичко това е неподправен смях, и рискува с усмивка.

— Нещо смешно ли казах?

— Не — отговори Бил и го потупа по рамото. — Само гледах лицето ти — толкова сериозно и честно. Ти наистина си като отворена книга, Ралф. Много ми допадаш. Понякога дори искам да бъда като теб.

— Не и в три часа сутринта — промълви Ралф. Макгавърн въздъхна и кимна.

— Безсънието.

— Точно така. Безсънието.

— Съжалявам, че се засмях, но…

— Не е необходимо да се извиняваш, Бил.

— Моля те, повярвай, като ти казвам, че се засмях от възхищение.

— Кой е твоят приятел и защо е хубаво, че умира?

Ралф вече се беше досетил какво се крие в същината на парадокса на Макгавърн. Не беше толкова добродушен и тъп, както Бил понякога мислеше.

— Името му е Боб Полхърст и пневмонията му е добра новина, защото от лятото на 1988 страда от болестта на Алцхаймер.

Ралф така и предполагаше, макар че през ума му мина и мисълта за СПИН. Зачуди се дали това би шокирало Макгавърн и му стана весело. Сетне го погледна и се засрами. Знаеше, че по отношение па лошото настроение Бил беше почти „професионалист“, но това едва ли правеше очевидната му тъга по стария приятел по-малко искрена.

— От 1948 до 1981 или 1982 Боб беше декан на историческия факултет в Дери. Когато се запознахме, беше на не повече от двайсет и пет години. Беше страхотен преподавател, един от онези интелигентни хора, които понякога откриваш в затънтените места. Крият способностите си. Обикновено свършват като декани на съответния факултет и ръководят дузина допълнителни дейности, защото просто не могат да отказват. Поне Боб беше такъв.

Майката поведе детето си към малкия снекбар, който работеше само през сезона. Лицето на момченцето излъчваше необикновено сияние — красота, подсилена от розовия ореол, който трептеше около главата му и пулсираше на спокойни талази.

— Може ли вече да се прибираме вкъщи, мамо? — попита детето. — Искам да правя фигурки с новия си пластелин.

— Първо да хапнем нещо, а? Мама е гладна.

— Добре.

На носа на момченцето имаше белег и там розовият блясък на ореола потъмняваше до червено.

„Паднало е от люлката, когато е било на осем месеца — помисли Ралф. — Протегнало ръчичка към пеперудите-играчки, които майка му окачила на тавана. Тя се уплашила до смърт, когато влязла и видяла кръвта. Помислила, че горкото й бебе умира, Патрик, така се казва. Тя му вика Пат. Кръстено е на дядо си и…“

Затвори очи за миг. Стомахът му леко се сви и изведнъж му стана ясно, че ще повърне.

— Ралф? — попита Макгавърн. — Добре ли си?

Ралф отвори очи. Никакви розови ореоли, само майка и син, тръгнали към снекбара. Аосолютно по нищо не личеше, че младата жена не иска да се прибират вкъщи, защото бащата на Пат пие отново след шест месеца въздържание. А когато пие, става лош…

„Престани, за Бога.“

— Всичко е наред — отговори той. — Само нещо ми влезе в окото. Продължавай. Разкажи ми за приятеля си.

— Няма какво толкова да разказвам. Беше гениален, но с течение на годините започнах да се убеждавам, че гениалността е често срещано явление. Според мен тази страна е пълна с гении. И повечето са преподаватели. Живеят и работят в невзрачни градчета, защото така им харесва. Боб Полхърст беше един от тях. Разбираше хората по начин, който ме плашеше… поне отначало. После проумях, че съвсем не трябва да се боя, защото Боб е добър човек, но в първия момент внушава страх. Понякога се чудиш дали очите му са обикновени или рентгенови.

Младата жена купи чаша газирана вода и се наведе да я даде на сина си. Детето се засмя, протегна и двете си ръце и я взе. Започна да пие жадно и около него мимолетно затрептя розовият блясък. Ралф вече беше убеден, че има право. Хлапето се казваше Патрик и майка му не искаше да се прибере вкъщи. Нямаше откъде да знае тези подробности, но все пак беше сигурен, че не греши.

— В онези дни — продължи да разказва Макгавърн — всеки се опитваше да мине за жител на Централен Мейн и сто процента хетеросексуален. Това беше единственият избор, освен да се преселиш в Гринич Вилидж, да носиш барета и да прекарваш съботните нощи в онези ужасни клубове, където аплодират, като щракат с пръсти. За повечето от нас, хомосексуалистите, всичко се свеждаше дотам. Ако не искахме група пияни момчета от някакво братство да ни спипат в някоя тъмна уличка и да се опитат да ни обезобразят лицата, трябваше да се крием.

Пат изпи газираната си вода и хвърли чашата на земята. Майка му каза да я вземе и да я пусне в кошчето за боклук — задача, която детето изпълни без възражения. После тя го хвана за ръката и двамата бавно тръгнаха към изхода на парка. Ралф ги наблюдаваше развълнуван. Надяваше се, че страховете на жената ще бъдат неоснователни. В същото време се опасяваше, че няма да е така.

— Когато през 1951 кандидатствах за мястото в историческия факултет, аз бях преподавал две години в затънтения Лубек и мислех, че ако ме назначат, без да задават въпроси, ще стигна далеч. Но Боб ме погледна с рентгеновите си очи и веднага разбра. И съвсем не се стесняваше. „Господин Макгавърн, ако реша да ви предложа работата и вие приемете, мога ли да получа гаранции, че няма да има никакъв проблем със сексуалните ви предпочитания?“ Представяш ли си. Ралф? И през ум не ми беше минавало, че ще ми зададат такъв въпрос, но той се изля от устата му като мед. Отговорих, че нямам ни най-малка представа за какво говори, като същевременно се ненавиждах заради това — по принцип, така да се каже. Сетне го погледнах още веднъж и реших да бъда откровен. Може и да бях заблудил някои хора в Лубек, но нямаше начин да подведа Боб Полхърст. Самият той още не бе навършил трийсет години и вероятно не бе ходил по на юг от Китъри повече от десетина пъти в живота си, но знаеше всичко за мен, като при това го разбра само за един двайсет-минутен разговор. „Не, сър, няма да има никакви проблеми“, отговорих, кротък като агънце.

Макгавърн отново избърса очи с носната кърпа, но този път на Ралф му се стори, че жестът е по-скоро театрален.

— През двайсет и трите тодини, преди да стана учител в общинския колеж в Дери, Боб ме научи на всичко, което знам, за преподаването на история и играта на шах. Беше изключителен шахматист… Победих го само веднъж и това беше, след като болестта на Алцхаймер бе започнала да му се отразява. Тогава играхме за последен път. Имаше и други неща. Той не забравяше вицовете. Нито рождените дни или годишнините на близки хора. Не изпращаше картички и не раздаваше подаръци, но винаги изказваше поздрави и благопожелания и никой не се съмняваше в искреността му. Публикува над шейсет статии за преподаването на история и за Гражданската война, която беше неговата специалност. През 1967 и 1968 написа книга, озаглавена „В края на онова лято“. Преди десет години ми даде да прочета ръкописа и мисля, че това е най-хубавата книга за Гражданската война, която някога съм чел. Единствената, доближаваща се до нея, е „Ангелите убийци“ от Макъл Шаара. Ала Боб не искаше да я публикува. Когато го попитах защо, отговори, че поне аз би трябвало да знам причините.

Макгавърн спря за малко и погледна към парка, изпълнен със златистозеленикава светлина и черни преплитащи се сенки, които се движеха и местеха с всеки полъх на вятъра.

— Страхуваше се да излага на показ възгледите си.

— Да — каза Ралф. — Разбирам.

— Може би това го описва най-добре — Боб попълваше голямата неделна кръстословица в „Ню Йорк Таймс“ с мастило. Веднъж го подразних за това. Той се ухили и рече: „Има огромна разлика между гордостта и оптимизма, Бил. Аз съм оптимист и това е всичко.“ Както и да е, ти схващаш какъв беше — мил човек, добър преподавател и блестящ интелект. Специалността му беше Гражданската война, а сега не знае какво е гражданска война, още по-малко кой е спечелил американската. По дяволите, дори не помни името си и скоро ще умре, без да има представа, че изобщо е живял.

По игрището се тътреше един мъж на средна възраст, облечен във фланелка на университета в Мейн и окъсани джинси. Под мишница носеше смачкан хартиен плик за пазаруване. Спря до снекбара, за да прегледа съдържанието на кошчето за боклук с надеждата да намери бутилки за връщане. Когато се наведе, Ралф видя, че около него трепти тъмнозелен ореол, а от главата му се вие светлозелена лепта. Изведнъж се почувства твърде уморен, за да затвори очи и да прогони видението. Обърна се към Макгавърн и каза:

— От един месец виждам неща като…

— Предполагам, че съм в траур — прекъсна го Бил, като пак избърса театрално очи, — макар че не знам дали заради Боб или заради себе си. Не е ли странно? Но ако знаеш колко умен беше едно време… Направо ме плашеше…

— Бил? Виждаш ли човека до снекбара? Онзи, който рови в кошчето за боклук? Забелязвам…

— Да, пълно е с такива — отговори Макгавърн, хвърляйки на алкохолика (който намери две празни бирени шишета и ги напъха в хартиения плик) бегъл поглед, после отново се обърна към Ралф.

— Не искам да съм стар. Предполагам, че всичко се свежда до това.

Алкохоликът се приближи до тяхната пейка, като тътреше крака. Ветрецът уведоми за пристигането му с миризма, която не беше на английски одеколон. Ореолът му — енергично подскачащо зелено сияние, което накара Ралф да се замисли за украсата в деня на Свети Патрик — изглеждаше странно на фона на приведеното тяло и болнава усмивка.

— Хей, момчета. Как я карате?

— Били сме и по-добре — отговори Макгавърн, като насмешливо повдигна вежди — и ще бъдем още по-добре, след като се разкараш оттук.

Бездомникът го погледна неуверено, сякаш не можеше да реши дали си губи времето, сетне се вторачи в Ралф.

— Имате ли дребни пари, господине? Трябва да отида в Декстър. Чичо ми ме извика в приюта на Нийболт Стрийт и каза, че мога да си възвърна предишната работа в завода, но само ако…

— Изчезвай, приятел — прекъсна го Бил.

Алкохоликът му хвърли бегъл и тревожен поглед, после кръвясалите му очи отново се насочиха към Ралф.

— Работата е хубава. Мога да я получа пак, но само ако стигна дотам. Има един автобус.

Ралф бръкна в джоба си, намери четвърт долар и десет цента и ги пусна в протегнатата ръка. Мъжът се ухили. Ралф изпита огромно облекчение.

— Хей, страхотно. Благодаря, господине.

— Няма защо.

Пияницата се затътри по посока на евтиния магазин, където винаги имаше алкохол.

„О, по дяволите, Ралф, не можеш ли да бъдеш малко по-милосърден и във въображението си? — запита се той. Обзалагам се, че няма да отиде на автобусната спирка.“

Вярно, но Ралф бе живял достатъчно дълго, за да знае, че между милосърдното мислене и илюзиите има огромна разлика. Ако алкохоликът с тъмнозеления ореол отидеше на автобусната спирка, то Ралф щеше а замине за Вашингтон, за да стане държавен секретар.

— Не трябваше да го правиш — скара му се Макгавърн. С това само насърчаваш такива като него.

— Предполагам — уморено се съгласи Ралф.

— Какво казваше, когато ни прекъснаха така грубо?

Идеята да сподели с Макгавърн виденията си за ореолите сега изглеждаше невероятно неуместна и Ралф не можеше да проумее как му беше хрумнало. Безсънието, разбира се — това беше единственият отговор. Недоспиването си бе направило лоша шега със способността му да преценява правилно, както и с краткотрайната му памет и възприятията.

— Сутринта получих нещо по пощата — отговори той. — Мислех, че може да те развесели.

Подаде му картичката. Бил я прочете два пъти. Сетне на продълговатото му конско лице разцъфна широка усмивка. Съчетанието от облекчение и неподправена радост в изражението му накара Ралф веднага да му прости егоистичните изблици. Беше лесно да забрави, че Макгавърн можеше да бъде щедър и същевременно надут.

— Страхотно, а? Намерила си е работа.

— Да. Искам да го отпразнуваме с обяд. Има едно приятно заведение на две врати от „Райт Ейд“. Нарича се „Изгрев, залез“. Може би е прекалено натруфено, но…

— Благодаря, ала обещах на племенницата на Боб да отида и да поседя при него. Горкият няма ни най-малка представа кой съм, но това няма значение. Важното е, че знам кой е той.

— Да.

Все още усмихнат, Макгавърн отново прегледа картичката и заяви:

— Обзалагам се на пет долара, че тя ще се върне при онзи ненормален тип, съпруга си… Но бих се радвал, ако изгубя баса. Предполагам, че това звучи налудничаво.

— Малко — съгласи се Ралф, но само защото знаеше, че Макгавърн иска да чуе точно това.

Всъщност мислеше, че Бил е описал собствения си характер и мироглед по-сбито, отколкото би го направил самият Ралф.

— Хубаво е да знаеш, че положението на някого се оправя, вместо да се влошава, нали?

— Така е.

— Лоуис видя ли картичката? Ралф поклати глава.

— Не е вкъщи. Но ще й я покажа веднага щом я видя.

— Направи го. Спиш ли по-добре, Ралф?

— Справям се някак.

— Хубаво. Изглеждаш много по-добре. Укрепнал. Не бива да се предаваме, Ралф. Това е най-важното. Не съм ли прав?

— Да — въздъхна Ралф.

3.

Два дни по-късно той седеше до кухненската си маса, бавно ядеше овесени ядки, които всъщност не искаше (но по някакъв неясен начин предполагаше, че са полезни за него), и гледаше първата страница на „Дери Нюз“. Беше прочел набързо уводната статия, но погледът му се връщаше към снимката, която сякаш въплъщаваше всички неприятни чувства, обсебили го през последния месец, без да намира обяснение за тях.

Мислеше, че заглавието — „Демонстрацията пред «Грижи за жената» предизвиква насилие“ — не отговаря на съдържанието на статията, но това не го изненада. От години четеше този вестник и бе свикнал с неговите пристрастия, които включваха твърда позиция срещу абортите. Въпреки това вестникът се разграничаваше от „Приятели на живота“. Привържениците на тази организация се бяха струпали на паркинга между „Грижи за жената“ и градската болница и чакаха групата от около двеста защитници на свободния избор, които минаваха през града. Повечето демонстранти носеха лозунги със снимки на Сюзан Дей и надписи „Избор, а не страх“.

Идеята им беше да съберат поддръжници — все едно лавина, търкаляща се надолу по хълм. Пред „Грижи за жената“ щеше да се проведе кратък митинг, чиято цел беше да подготви хората за пристигането на Сюзан Дей, последван от закуска и освежителни напитки. Но митингът така и не се състоя. Когато привържениците на свободния избор наближиха паркинга, „Приятели на живота“ се втурнаха и блокираха пътя им, издигайки пред гърдите си като щит лозунгите „убийството си е убийство“, „Сюзан Дей, стой настрана“ и „Спрете клането на невинни“.

Демонстрантите бяха съпровождани от полицията, но никой не беше подготвен за скоростта, с която апострофите и гневните думи прераснаха в ритници и удари. Всичко започна, когато привърженичка на „Приятели на живота“ разпозна дъщеря си сред защитниците на свободния избор. Жената захвърли плаката си и се нахвърли върху момичето. Приятелят на девойката хвана майката и се опита да я спре. Тя го одра по лицето и момчето я просна на земята. Това стана причина за десетминутна битка между двете групи, които имаха почти еднакъв брой членове.

Снимката на първата страница в „Дери Нюз“ показваше Хамилтън Девънпорт и Даниел Далтън. Фотографът бе уловил Девънпорт да се зъби, което беше съвсем непривично за обичайно спокойния му и самодоволен вид. Единият му юмрук беше вдигнат над главата в примитивен жест на триумф. Пред него — сложил на главата си като някакъв сюрреалистичен картонен ореол лозунга на Хамилтън „Избор, а не страх“ — стоеше основната фигура на „Приятели на живота“. Очите на Далтън бяха замъглени, а челюстта — отпусната. Контрастът на черно-бялата снимка беше ярък и кръвта, течаща от ноздрите му приличаше на шоколадов сос.

Ралф отмести поглед от фотографията, опитвайки се да се съсредоточи върху овесените ядки, и си спомни за онзи ден през миналото лято, когато за пръв път бе видял плакатите с надпис „Търсена за убийство“, които сега бяха разлепени из целия Дери. Тогава едва не припадна пред Строфорд Парк. Мислите му се фокусираха предимно върху лицата на двамата мъже — Девънпорт, изпълнен с гняв, докато надничаше през прашната витрина на магазинчето за вехтории, а Далтън — с лека и презрителна усмивка, която загатваше, че от маймуна като Хамилтън не може да се очаква да разбере висшия морал на проблема с абортите — нещо, известно и на двамата.

Ралф се замисли за израженията им и за разликата между двамата мъже, а после удивеният му поглед се върна към снимката във вестника. Зад Далтън стояха двама души, които носеха лозунги на защитниците на живота и съсредоточено наблюдаваха сблъсъка. Ралф не познаваше мършавия тип с очила с рогови рамки и оредяваща сива коса, ала знаеше кой е другият до него. Ед Дипно. Но в този случай Ед сякаш нямаше значение. Онова, което привличаше и същевременно плашеше Ралф, бяха лицата на двамата мъже, които от години работеха един до друг — Девънпорт с усмивка на пещерен човек и стиснат юмрук и Далтън със замъглени очи и кървящ нос.

„Не внимаваш ли с чувствата си, стигаш дотук — помисли той. — Но нещата трябва да спрат сега, защото…“

— Защото ако ония двамата имаха пистолети, щяха да се застрелят — измърмори Ралф и в същия миг на вратата се позвъни.

Стана, хвърли още един поглед на снимката и му се зави свят. Заедно с това дойде и една странна и мрачна убеденост — на прага му стоеше Ед и само Господ знаеше какво иска.

„Не отваряй, Ралф!“

Той спря нерешително. Изпитваше непреодолимо желание да разсее мъглата, която тази година, изглежда, се бе заселила за постоянно в главата му. После звънецът прозвуча отново и Ралф осъзна, че е взел решение. Беше му все едно. Пред вратата му можеше да стои и самият Саддам Хюсеин. Домът беше негов и той нямаше да се спотайва вътре като бито куче.

Прекоси хола, отвори вратата към коридора и слезе по тъмното стълбище.

4.

По средата на пътя малко се успокои. В горната част на външната врата имаше прозорец от дебело стъкло. Изкривяваше образите, но не чак дотам, и Ралф видя, че посетителите му са две жени. Веднага се досети коя би могла да бъде едната и хукна надолу, плъзгайки ръка по парапета. Отвори широко вратата. Пред него стоеше Хелън Дипно. На едното й рамо беше преметната чанта, а от другото надничаше Натали. Очите на детето проблясваха като на мишка от анимационен филм. Хелън се усмихваше с надежда и малко нервно.

Лицето на Натали изведнъж засия. Зарита в чантата, в която я носеше майка й, и развълнувано размаха ръце към Ралф.

„Помни ме — помисли си той. — Страхотно.“ Протегна ръце към момиченцето, а очите му се напълниха със сълзи.

— Ралф? — попита Хелън. — Добре ли си?

Той се усмихна, кимна, пристъпи напред и я прегърна. Ръцете на Хелън се сключиха около врата му. Главата му се замая от уханието на парфюма й, после тя го целуна по ухото и го пусна.

— Наистина си добре, нали?

И в нейните очи имаше сълзи, но Ралф не ги забеляза, защото я оглеждаше, за да се увери, че не са останали следи от побоя. Такива липсваха. Хелън изглеждаше прекрасно.

— Толкова се радвам, че те виждам — рече той. — И теб също, Натали.

Целуна мъничката пухкава ръчичка, която стискаше пръста му, и не се изненада, когато видя, че устните му оставиха призрачен сиво-син отпечатък. Следите избледняха почти веднага и той отново прегърна Хелън — най-вече да се увери, че тя наистина стои пред него.

— Милият Ралф — промълви в ухото му младата жена. Ралф почувства вълнение в слабините, което явно бе предизвикано от лекия парфюм и нежния й дъх… и в същия миг си спомни за един друг глас, шепнещ в ухото му. Ед. „Предупреждавам те, че голямата ти уста ще ти навлече неприятности.“

Той пусна Хелън, като още се усмихваше.

— Ти си прекрасна гледка за уморените ми очи. Проклет да съм, ако не е така.

— Ти също, Ралф. Бих искала да те запозная с една моя приятелка. Гретхен Тилбъри. Ралф Робъртс.

Той се обърна към другата посетителка, вгледа се в нея и внимателно стисна с голямата си груба ръка тънките й бели пръсти. Тя беше от онези жени, които караха мъжете (макар й прехвърлили шейсетте) да изопват тяло и да прибират корема си. Беше много висока — вероятно метър и осемдесет — и русокоса. Но не това привлече вниманието на Ралф… а нещо друго — ухание, вибрации или… да, ореол. Това беше жена, която не оставаше незабелязана и те караше да мислиш за нея.

Хелън му бе казала, че съпругът на Гретхен е срязал крака й с кухненски нож и я е оставил да кърви. Ралф се зачуди как е възможно някой да направи подобно нещо и да докосне същество, което предизвиква единствено страхопочитание.

„Е, и малко похотливост, може би. Между другото, Ралф, крайно време е да престанеш да я зяпаш така.“

— Много ми е приятно да се запозная с вас — каза той и пусна ръката й. — Хелън ми каза, че сте ходили да я видите в болницата. Благодаря ви, че й помогнахте.

— Достави ми удоволствие да й помогна — рече Гретхен и му се усмихна ослепително. — Тя е от онези жени, които заслужават да направиш всичко за тях… но според мен вие вече знаете това.

— Предполагам. Имате ли време за чаша кафе? Моля ви, кажете „да“.

Гретхен погледна Хелън, която кимна.

— Би било чудесно — каза Хелън, — защото… ами…

— Това не е само приятелско посещение, нали? — попита Ралф.

Очите му се стрелкаха ту към Хелън, ту към Гретхен.

— Не — отговори Хелън. — Трябва да поговорим за нещо.

5.

Щом стигнаха до горната площадка на мрачното стълбище, Натали започна да се върти нетърпеливо в чантата и да говори на онзи заповеднически бебешки език, който скоро щеше да се превърне в членоразделна реч.

— Може ли да я подържа? — попита Ралф.

— Добре — съгласи се Хелън. — Ако се разплаче, ще я взема. Обещавам.

— Готово.

Но момиченцето не се разплака. Веднага щом Ралф го извади от чантата, то дружелюбно обви ръчички около врата му и се намести в ръцете му, сякаш се намираше в кресло.

— Я гледай — възкликна Гретхен. — Изумена съм. Натали сграбчи долната устна на Ралф и я дръпна надолу като щора на прозорец.

Хелън отметна глава назад и се засмя по типичния за нея начин — сърдечно, сякаш смехът изпълваше цялото й тяло. Ралф установи колко му е липсвал този смях едва когато го чу.

Натали пусна устната му. Влязоха в кухнята — най-слънчевата стая в къщата по това време на деня. Хелън се огледа смаяна и Ралф осъзна колко отдавна не е била тук. После взе снимката на Каролин, която стоеше на кухненската маса, и я погледна отблизо. В ъгълчетата на устните й заигра лека усмивка. Слънцето озари косата й, образува нещо като корона около главата й и Ралф бе осенен от внезапно прозрение — обичаше Хелън предимно защото Каролин я бе обичала. И двамата бяха допуснати в най-съкровените кътчета в сърцето и ума на Каролин.

— Беше толкова красива — промълви Хелън. — Нали, Ралф?

— Да — отговори той, докато слагаше чаши на масата и внимаваше неспокойните и любопитни ръце на Натали да не ги достигнат. — Тази снимка е правена само месец-два, преди да започне главоболието. Предполагам, че е ексцентрично да държа портрет в рамка на кухненската маса, но това е стаята, в която напоследък прекарвам по-голямата част от времето си…

— Мисля, че мястото е добре избрано — обади се Гретхен. Гласът й беше тих и приятно дрезгав. „Ако тя шепнеше в ухото ми — помисли Ралф, — предполагам, че старият мишок в панталона ми щеше да направи нещо повече, отколкото само да се обърне на другата страна в съня си.“

— И аз смятам така — каза Хелън.

Усмихна му се нежно и без да го гледа в очите, после махна чантата от рамото си и я остави в ъгъла. Натали започна нетърпеливо да бръщолеви нещо и отново протегна ръчички, щом видя шишето с биберона. В съзнанието на Ралф премина ясен, но безпощадно кратък спомен — Хелън, която залитайки вървеше към „Червената ябълка“. Едното й око беше подуто и затворено, а лицето — обагрено в кръв.

— Искаш ли да се опиташ да я нахраниш, стари приятелю? — попита Хелън.

Сега се усмихваше по-широко и го гледаше в очите.

— Разбира се. Защо не? Но кафето…

— Аз ще се погрижа за кафето — рече Гретхен. — Направила съм милиони чаши кафе през живота си.

Ралф седна до масата. Натали облегна глава на рамото му и стисна шишето с мъничките си очарователни ръчички. Направи го напълно уверено. Насочи биберона към устата си и веднага започна да смуче. Ралф се ухили на Хелън и се престори, че не забелязва сълзите в очите й.

— Бързо се учат, нали?

— Да — отговори тя и откъсна една хартиена салфетка от рулото на стената до мивката. После избърса очи и добави: — Не мога да проумея колко спокойна се чувства Натали с теб, Ралф. Преди не беше така, нали?

— Не си спомням — излъга той.

Истината беше, че доскоро детето беше неспокойно в негово присъствие.

— Справяш ли се с кафето? — обърна се Ралф към Гретхен.

— Да. Как го пиеш, Ралф?

— В чаша.

Тя се засмя и остави чашата далеч от ръцете на Натали.

После седна и кръстоса крака. Ралф не можа да се въздържи и ги огледа. Когато вдигна глава, на лицето й трептеше лека иронична усмивка.

„Какво пък, по дяволите — помисли той. — Няма по-добър от стария козел. Дори дърт козел, който не може да спи повече от два-два и половина часа в денонощието.“

— Разкажи ми за работата си — помоли той, когато Хелън седна и отпи от кафето си.

— Ами, опитват се да превърнат рождения ден на Майк Ханлън в национален празник. Това говори ли ти нещо?

— Да — усмихна се Ралф.

— Бях решила да напусна Дери. Изпратих заявления за работа на всички библиотеки на юг, чак до Портсмут, но ми писна. Скоро ще стана на трийсет и една, а съм живяла тук само шест от тези години. Но Дери ми е като роден дом. Не мога да го обясня, но е истина.

— Не е необходимо да го обясняваш, Хелън. Мисля, че родният дом е нещо естествено — като цвета на кожата или очите.

Гретхен кимна.

— Точно така.

— Майк ми се обади в понеделник и каза, че се е освободило място за помощник в детската библиотека. Не можах да повярвам на ушите си. Нали, Гретхен?

— Да, ти беше много щастлива — потвърди приятелката й — и ми беше приятно да те гледам.

Тя се усмихна на Хелън и Ралф отново бе осенен от прозрение. Изведнъж разбра, че може да гледа Гретхен Тилбъри колкото иска. Нямаше никакво значение. Дори единственият мъж в стаята да беше Том Круз, пак нямаше да има значение. Зачуди се дали Хелън схваща това и се укори за глупостта си. Хелън беше всякаква, но не и тъпа.

— Кога започваш? — попита той.

— В седмицата на празника на Колумб. На дванайсети. Следобед и вечер. Заплатата не е кой знае каква, но ще бъде достатъчна, за да изкараме зимата, независимо от… другите обстоятелства около мен. Не е ли страхотно, Ралф?

— Да. Чудесно.

Малката беше изпила половината мляко и вече губеше интерес към шишето. Биберонът се изплъзна от ъгълчето на устата й и по брадичката й потече мляко. Ралф протегна ръка да го избърше и пръстите му оставиха нежни сиво-сини линии във въздуха.

Натали ги сграбчи и се засмя, а те се стопиха в юмручето й. Дъхът на Ралф секна.

„Тя вижда. Бебето вижда онова, което виждам аз.“

„Това е лудост, Ралф, и ти го знаеш.“

Но той видя много добре как Натали се опита да хване дирите от сияние, които пръстите му оставиха.

— Ралф? — попита Хелън. — Добре ли си?

— Разбира се. Вдигна глава и забеляза, че сега Хелън бе обкръжена от разкошен ореол с цвят на слонова кост. Приличаше на коприна. Лентата, която се виеше от него, беше в същия оттенък и широка като панделка на сватбен подарък. Сиянието около Гретхен Тилбъри беше тъмнооранжево с жълтеникави краища.

— Ще се връщащ ли у вас? — попита той.

Хелън и Гретхен се спогледаха, но Ралф не забеляза това. Откри, че не е необходимо да наблюдава лицата или жестовете им, за да прочита чувствата им. Само трябваше да гледа ореолите. Лимоненожълтите краища на сиянието около Гретхен потъмняха и всичко стана оранжево. В същото време ореолът на Хелън се сви и проолесна ослепително. Тя се страхуваше да се върне вкъщи. Гретхен го знаеше и беше бясна.

„И заради собствената й безпомощност — помисли Ралф. — Това я вбесява още повече.“

— Ще остана още малко в „Хай Ридж“ — рече Хелън. — Може би до зимата. Предполагам, че накрая с Натали ще се върнем в града, но ще обявя за продан къщата. Ако някой я купи, което е много съмнително при сегашното състояние на пазара за недвижими имоти, парите ще отидат на сметката на трето лице и ще бъдат поделени съобразно бракоразводното решение.

Долната й устна трепереше. Ореолът около нея се беше свил още повече и сега й стоеше като втора кожа. През сиянието преминаваха малки червени проблясъци. Приличаха на искри, които танцуват над пещ. Ралф протегна ръка и стисна пръстите й. Тя му се усмихна благодарно.

— Съобщаваш ми две неща едновременно — рече той. — Ще се развеждаш и още се страхуваш от него.

— Той я бие и малтретира от две години — намеси се Гретхен. — Как няма да се страхува от него.

Говореше спокойно и разумно, но ореолът й беше огненочервен като горящ въглен.

Ралф погледна Натали и видя тънък и ослепителен облак около нея. Беше досущ като на майка й — както сините очи и кестенявата коса, но по-малък. Лентата, издигаща се от главата й, беше чисто бяла и се носеше към тавана, където се увиваше спираловидно в ефирно кълбо. Когато през отворения прозорец подухнеше ветрец, бялата лента придобиваше формата на фуния и се надипляше. Ралф вдигна глава и видя, че „връвчиците за балони“ на Хелън и Гретхен също се носят на вълнички.

„Ако можех да видя и своята лента — помисли той, — убеден съм, че тя прави същото. Ореолите са истински — така, както две и две е равно на четири. И аз ги виждам.“

Той зачака неизбежното възражение, но този път не чу нищо.

— Имам чувството, че напоследък през повечето време се въртя в барабана на някаква емоционална пералня — каза Хелън. — Майка ми се сърди… Само дето не ме нарече малодушна… Но понякога си мисля, че наистина съм такава… Срамувам се…

— Няма от какво да се срамуваш — каза Ралф и отново погледна нагоре към лентата на Натали.

Беше много красива, но той не изпитваше желание да я докосне. Някакъв инстинкт му подсказваше, че това може да бъде опасно и за двамата.

— Знам — продължи Хелън, — но момичетата непрекъснато ги поучават. Казват им: „Ето ти кукличките Барби и Кен и детската кухня. Учи добре, защото когато пораснеш, ти ще се грижиш за всичко това и ако нещо се счупи, пак ти ще бъдеш виновна.“ И на мен ми внушаваха тези неща, само дето никой не ми е казвал, че Кен ще откачи. Много ли егоистично ви се струва?

— Не. Доколкото разбирам, случаят е точно такъв.

Хелън се изсмя остро, горчиво и виновно.

— Не се опитвай да го обясняваш на майка ми. Тя отказва да повярва, че Ед е направил нещо повече, отколкото от време на време да ме потупва съпружески по задника… само за да ме тласне в правилната посока, ако се отклоня от пътя. Мисля, че си представя останалото. Не го казва направо, но го долавям в гласа й всеки път, когато разговаряме по телефона.

— Смятам, че това не е плод на въображението ти — отбеляза Ралф. — Нали те видях. И бях там, когато ме молеше да не викам полицията.

Усети, че нечия ръка стисна крака му под масата. Стресна се и вдигна глава. Гретхен Тилбъри му кимна леко и го стисна още веднъж — този път по-недвусмислено.

— Да — каза Хелън. — Ти наистина беше там.

Усмихна се леко и това беше хубаво, но онова, което ставаше с ореола й, беше още по-красиво — мъничките червени проблясъци избледняваха, а самото сияние отново се разстилаше.

„Не — помисли си той, — не се разстила, а се отпуска и успокоява.“

Хелън стана и заобиколи масата.

— Натали ти пречи. По-добре ми я дай.

Ралф погледна надолу и видя, че момиченцето гледа нещо с очарователните си, натежали от сън очи. Проследи погледа й и съзря вазата, която стоеше на перваза на прозореца. Преди по-малко от два часа я бе напълнил с есенни цветя и сега от стеблата се процеждаше зелена мъгла, която обвиваше цветовете с неясен блясък.

„Наблюдавам ги как поемат дъх за последен път — помисли Ралф. — Господи, повече никога няма да бера цветя. Обещавам.“

Хелън внимателно взе малката от ръцете му. Натали не се възпротиви, но не откъсна поглед от умиращите цветя, докато майка й отново заобиколи масата, седна и я взе в прегръдките си.

Гретхен почука по циферблата на часовника си.

— Ако ще ходим на онова обедно заседание…

— Да, разбира се — виновно промълви Хелън. — Ние сме членове на официалния комитет по посрещането на Сюзан Дей и работата ни е сериозна. Всъщност главната ни задача е не да я посрещнем, а да помагаме за осигуряване на безопасността й.

— Мислите ли, че ще възникне проблем?

— Ще бъде напрегнато — каза Гретхен. — Тя има пет-шест телохранители и те ни изпращат факсове с всички заплахи, които е получила от Дери. Това е нещо обичайно, защото от години Сюзан Дей е трън в очите на много хора. Държат ни в течение, но освен това искат да се уверят, че нейната безопасност е задължение и на „Грижи за жената“.

Ралф понечи да попита дали е имало много заплахи, но вече знаеше отговора на този въпрос. Беше живял в Дери седемдесет години и му беше ясно, че положението е опасно. Разбира се, така беше в множество градове, но в Дери грозотата сякаш имаше допълнителни измерения. Хелън го наричаше роден дом. И за Ралф беше роден, но…

Осъзна, че си спомня нещо, което се бе случило преди почти десет години, наскоро след като бе свършил ежегодният фестивал. Три момчета бяха хвърлили в река Кендъскийг един млад хомосексуалист на име Ейдриън Мелън, след като неколкократно го бяха наръгали с нож. Говореше се, че стояли на моста зад бар „Сокол“ и го гледали как умира. Казали на полицаите, че не им харесала шапката, която носел. Това също беше Дери и само един глупак би пренебрегнал този факт.

Сякаш воден от спомена, Ралф отново погледна снимката на първата страница в днешния вестник — Хамилтън Девънпорт с вдигнат юмрук и Даниел Далтън с окървавен нос и замъглен поглед.

— Колко заплахи са й били отправени? — попита той. — Над десетина?

— Около трийсет — отговори Гретхен. — Разбира се, нейните телохранители са приели сериозно само пет-шест от тях. Има две заплахи, че ще взривят Градския център, ако Сюзан Дей не се откаже да изнася речта. Другата е от някакъв тип, който твърди, че имал голям воден пистолет, пълен с киселина. „Ако те уцеля в лицето, и приятелките ти, лесбийките няма да могат да те погледнат, без да повърнат“ били думите му.

— Страхотно — отбеляза Ралф.

— Това ме подсеща за целта на посещението ни — каза Гретхен, започна да рови в чантата си, извади флакон с червено капаче и го сложи на масата. — Малък подарък от твоите благодарни приятели от „Грижи за жената“.

Ралф взе флакона. На едната страна имаше картинка на жена, която пръскаше с газ някакъв мъж с нахлупена до очите шапка и домино, а на другата с яркочервени главни букви пишеше „ТЕЛОХРАНИТЕЛ“.

— Какво е това? — попита той. — Палка?

— Не — отговори Гретхен. — Законът в Мейн забранява палката. Това е нещо по-безобидно… но ако напръскаш някого в лицето, поне пет минути няма да помисли да те тормози. Раздразва очите и причинява гадене.

Ралф махна капачето на флакона, погледна червената аерозолна пръскалка и пак го затвори.

— Господи, за какво ми е това?

— Защото официално си назначен за центурион — заяви Гретхен.

— За какво?

— Центурион — повтори Хелън. Натали спеше дълбоко в ръцете й и Ралф осъзна, че ореолите са изчезнали. — Така „Приятели на живота“ наричат най-големите си врагове — водачите на опозицията.

— Аха. Сега разбирам. В деня, когато те преби, Ед говореше за някакви хора, които наричаше центуриони. Тогава ми каза много неща и всичките бяха налудничави.

— Да, Ед е в дъното на цялата тази история и наистина е луд — рече Хелън. — Според нас той е споменавал за центурионите на малък кръг вътрешни хора, смахнати като него. Мисля, че останалите привърженици на „Приятели на живота“ нямат представа за това. До преди един месец и ти не знаеше, че е луд, нали?

Ралф поклати глава.

— Лабораториите „Хокинс“ най-после са го уволнили — добави Хелън. — Вчера. Държали са го колкото могат, защото той е добър специалист и са инвестирали в него, но накрая са го освободили. Ще му изплатят тримесечна заплата… Не е зле за един тип, който бие съпругата си и хвърля кукли, пълни с фалшива кръв, по прозорците на местната клиника за жени. Последната демонстрация била капката, която преляла чашата. Откакто се свърза с „Приятели на живота“, го арестуват за трети или за четвърти път.

— Имаш шпионин, нали? — попита Ралф. — Ето откъде знаеш всичко това.

Гретхен се усмихна.

— Ние не сме единствените, които имат хора там. Дори се шегуваме, че всъщност те не са „Приятели на живота“, а шайка двойни агенти. Местната полиция има човек, щатската — също. По дяволите, може би дори ФБР е внедрило някого. Лесно е да се проникне в средите им. Ралф, защото „Приятели на живота“ са убедени, че всеки е на тяхна страна. Но нашият човек е единственият, който се издигнал, и според него Даниел Далтън е само опашката, която Ед Дипно размахва.

— Мисля, че това беше първият път, когато ги видях заедно по телевизията — отбеляза Ралф.

Гретхен стана, събра чашите, занесе ги на мивката и започна да ги мие.

— Аз съм активистка на женското движение от тринайсет години и съм виждала множество смахнати неща, но това е върхът. Внушил е на онези тъпанари, че жените в Дери правят аборти пряко волята си и преди да са разбрали дали са бременни, центурионите идват и отмъкват бебетата им.

— Казал ли им е за крематориума в Нюпорт? — попита Ралф. — За онзи, в който изгарят бебетата?

Гретхен се обърна и го погледна с широко отворени очи.

— Откъде знаеш това?

— Ами, Ед ми каза. През юли деветдесет и втора.

Поколеба се за миг, сетне им разказа за деня, когато се бяха срещнали на летището и Ед бе обвинил шофьора на камиона, че изнася мъртви бебета във варели с надпис „Против плевели“. Хелън слушаше мълчаливо, а очите й все повече се разширяваха.

— Ед разправяше същото и в деня, когато те преби — завърши той, — но дотогава го бе разкрасил значително.

— Ето защо се е съсредоточил върху теб — рече Гретхен, — обаче това всъщност няма значение. Важното е, че е дал на смахнатите си приятели списък на така наречените центуриони. Не знаем всички, които са включени в него, но там фигурираме аз, Хелън, Сюзан Дей и, разбира се… ти.

„Защо аз“ — понечи да попита Ралф, после отново осъзна, че това е още един безсмислен въпрос. Може би Ед го беше взел на прицел, защото Ралф се обади на ченгетата за побоя над Хелън, но по-вероятно беше да няма разбираема причина. Масовият убиец Дейвид Берковиц — известен още като Сина на Сам — твърдял, че понякога убива по указания на кучето си.

— Какво очаквате да опитат? — заинтересува се Ралф. — Въоръжено нападение като във филм с Чък Норис?

Той се усмихна, но Хелън остана сериозна.

— Работата е там, че не знаем какво може да опитат — отвърна тя. — Най-вероятният отговор е, че няма да предприемат нищо. Но на Ед или на някой друг може да му хрумне да се опита да те бутне от прозореца на кухнята ти. Този спрей е само разреден сълзотворен газ. Малка застраховка, това е всичко.

— Застраховка — замислено повтори Ралф.

— Ти си в отбрано общество — уморено се усмихна Хелън. — Единственият друг мъж в списъка с центурионите, за когото знаем, е кметът Коен.

— Дадохте ли му такова нещо? — попита Ралф и посочи флакона, който не изглеждаше по-заплашителен от безплатните мостри с пяна за бръснене, пристигащи от време на време по пощата.

— Не беше необходимо — отговори Гретхен и пак погледна часовника си. Хелън забеляза жеста й и стана, като държеше спящото бебе. — Той има разрешително за носене на оръжие.

— Откъде знаете? — учуди се Ралф.

— Проверихме досиетата в Градския съвет — ухили се тя. — Тази информация е достъпна за всеки.

— Аха — каза Ралф и изведнъж му хрумна нещо. — Ами Ед? Проверихте ли и за него?

— Не. Но хора като Ед обикновено не подават заявления за подобни разрешителни, след като преминат определена граница… Нали се сещаш?

— Да — отговори Ралф и също стана. — А вие, момичета? Пазите ли се?

— И още как.

Той кимна, но не остана доволен от отговора. В гласа й прозвуча леко покровителствена нотка, която не му хареса, сякаш самият въпрос беше глупав. Но съвсем не беше така и ако Гретхен не го осъзнаваше, щеше да си има големи неприятности.

— Надявам се. Може ли да занеса Натали до долу, Хелън?

— По-добре недей. Ще я събудиш. Ще носиш ли спрея със себе си, Ралф? Направи го заради мен. Не мога да понеса мисълта, че биха могли да те наранят само защото си се опитал да ми помогнеш. Пък и Ед е напълно откачен.

— Ще помисля по въпроса.

— Добре — каза тя и го погледна изпитателно. — Изглеждаш много по-добре от последния път, когато те видях. Започнал си да спиш, нали?

— Ами, да ти кажа право, още имам проблеми, но сигурно се оправям, защото хората непрекъснато ми казват, че видът ми е по-добър.

Хелън се надигна на пръсти и го целуна в ъгълчето на устата.

— Ще поддържаме връзка, нали?

— Ще изпълня обещанието си, ако и ти изпълниш своето.

Тя се усмихна.

— Можеш да разчиташ на това, Ралф. Ти си най-милият центурион, когото познавам.

Тримата се разсмяха толкова силно, че Натали се събуди и ги огледа сънено и изненадано.

6.

След като изпрати жените (на задната броня на колата на Гретхен Тилбъри имаше лепенка с надпис „АЗ СЪМ ЗА СВОБОДНИЯ ИЗБОР И ГЛАСУВАМ!“), Ралф бавно се изкачи на втория етаж. Умората сякаш беше невидима тежест, която го караше да влачи крака. Влезе в кухнята и първо погледна вазата с цветята, опитвайки се отново да съзре онази странна и великолепна зелена мъгла, издигаща се от стеблата. Нищо. Взе флакончето с газта и пак разгледа картинката. Една нападната жена, която героично се отбранява срещу злодея — мъж с нахлупена до очите шапка и домино. Никакви оттенъци на сиво — само черно и бяло.

Хрумна му, че лудостта на Ед е заразителна. Из целия Дери се разхождаха жени, които носеха в чантите си подобни флакони и сякаш си мислеха едно: „Аз се страхувам. В Дери са дошли лошите хора и аз се боя.“

Ралф не искаше да участва в това. Надигна се на пръсти и сложи флакона на кухненското шкафче до мивката, после наметна старото си кожено яке. Смяташе да отиде на поляната за пикник край летището и да намери някой, с когото да поиграе шах. Или на карти.

Спря на прага на кухнята и се вторачи в цветята, опитвайки се да внуши на онази трептяща зелена мъгла да се появи. Не се получи.

„Но тя беше там. И Натали я видя.“

Ала дали наистина я беше видяла? Бебетата вечно се кокореха на нещо. Всичко привличаше погледа им, така че как би могъл да бъде сигурен?

— Убеден съм — каза той на пустия апартамент.

Точно така. Зелената мъгла, която се издигаше от стеблата, беше там. Както и ореолите…

— И още са там — заяви той.

Не знаеше дали да се успокои, или да се ужаси от увереността, която долови в собствения си глас.

„Защо не се опиташ да не изпадаш в нито едно от двете настроения, скъпи?“

Въпросът беше произнесен с гласа на Каролин. Добър съвет.

Ралф заключи апартамента си и отиде да потърси партньор за шах.

СЕДМА ГЛАВА

1.

На втори октомври, докато вървеше по Харис Авеню, стиснал в ръка няколко уестърна от Елмър Келтън, Ралф видя, че на стъпалата пред дома му седи някой и също държи книга. Но посетителят не четеше, а гледаше унесено как топлият вятър, който вееше през целия ден, брули златистожълтите листа от дъбовете и трите оцелели бряста на отсрещната страна на улицата.

Той се приближи, наблюдавайки как белите коси на главата на човека се развяват. Дори от сто и петдесет метра нямаше съмнение, че гостът е Дорънс Марстелър.

Ралф въздъхна и измина остатъка от разстоянието до дома си. Дорънс, явно хипнотизиран от ярките падащи листа, обърна глава, едва когато Ралф спря пред него. Източи шия и се усмихна с милата си усмивка, която го правеше странно уязвим.

Фей Шапен, Дон Вийзи и някои от другите старци, които обикновено висяха на поляната за пикник до писта номер 3 (когато циганското лято свършеше и времето станеше студено, те се оттегляха в билярдната на Джаксън Стрийт) приемаха тази усмивка като знак, че Дорънс — независимо от книгите и поезията — е напълно изкуфял. Дон Вийзи, който съвсем не отговаряше на представата за господин Чувствителност, бе свикнал да го нарича Стария вожд Тъпоглавец, а веднъж Фей сподели с Ралф, че съвсем не е изненадан дето старият Дор е прехвърлил деветдесетте. „Хората, които нямат нищо в главата, винаги живеят най-дълго — обясни той на Ралф в началото на годината. — Такива не се притесняват за нищо. Това поддържа ниско кръвното им налягане и вероятността да спукат кръвоносен съд или клапа е много малка.“

Ралф обаче не беше сигурен. Според него милата усмивка на Дорънс не го правеше да изглежда празноглав, а някак неземен и същевременно мъдър… досущ магьосника Мерлин. Въпреки това днес Ралф би минал и без неговото посещение, защото през нощта бе поставил нов рекорд — събуди се в 1:58 след полунощ — и беше изтощен. Единственото му желание беше да седне в хола си, да пие кафе и да се опита да прочете някой от уестърните, които бе купил в центъра. Може би по-късно щеше да се помъчи да дремне.

— Здрасти — рече Дорънс.

Книгата, която държеше, беше с меки корици — „Нощи в гробището“ от Стивън Добинс.

— Здравей, Дор. Хубава ли е книгата?

Дорънс я погледна така, сякаш бе забравил за съществуването й, после се усмихна и кимна.

— Да, много е хубава. Той пише стихове, които са като разкази. Е, не всички ми харесват.

— Добре. Виж какво, Дор, страхотно е, че те виждам, но се изморих от разходката, затова може би ще ми дойдеш на гости друг път…

— О, няма проблем — каза Дорънс и стана.

От него се разнесе слаба миризма на канела, която накара Ралф да се замисли за египетски мумии, положени зад червени кадифени въжета в мрачни музеи. Лицето на Дорънс беше почти без бръчки, с изключение на мрежичката ситни гънки около очите, но възрастта му беше очевидна (и малко страшна). Сините очи бяха избледнели до воднистото сиво на априлско небе, а кожата му беше прозрачна и напомни на Ралф за кожата на Натали. Устните му бяха отпуснати и почти лилави и докато говореше, примляскваше.

— Не съм дошъл на гости, а да ти предам едно съобщение.

— Какво съобщение? От кого?

— Не знам от кого е — отговори Дорънс и го погледна така, сякаш мислеше, че Ралф е или тъп, или се прави на тъп. — Не се бъркам в онези работи. Нали ти казах и ти да не го правиш? Не си ли спомняш?

Ралф си спомняше нещо, но не знаеше точно какво. Нито го интересуваше. Беше уморен и вече бе изслушал отегчителната реч на Хамилтън Девънпорт по въпроса за Сюзан Дей. Нямаше никакво желание да беседва и с Дорънс Марстелър.

— Ами, тогава предай ми съобщението и после ще се замъкна горе. Какво ще кажеш?

— О, добре. Чудесно.

Но Дорънс изведнъж млъкна и се вторачи в отсрещната страна на улицата, където поредният полъх на вятъра завъртя листата като във фуния и ги понесе към ясното октомврийско небе. Очите му бяха широко отворени и нещо в тях накара Ралф отново да се замисли за Натали — по-точно за начина, по който бебето се бе опитало да сграбчи сиво-сините дири, оставени от пръстите му, и по който гледаше умиращите цветя във вазата. Ралф бе виждал Дорънс да наблюдава със същото изражение — понякога повече от час — как самолетите излитат и се приземяват на пистата.

— Дор? — повика го той.

Редките мигли на Дорънс потрепнаха.

— А, да. Съобщението. То гласи…

Той се намръщи и погледна към книгата, която мачкаше в ръцете си. Сетне лицето му се проясни и очите му отново се насочиха към Ралф.

— Съобщението е „отмени прегледа“.

Сега беше ред на Ралф да се намръщи.

— Какъв преглед?

— Не трябваше да се забъркваш — повтори Дорънс, после дълбоко въздъхна. — Но вече е късно. Стореното — сторено. Само отмени прегледа. Не позволявай на онзи тип да те набоде с иглите.

Ралф вече се беше насочил към стълбите, но сега отново се обърна към неканения гост.

— За Хонг ли говориш?

— Откъде да знам? — раздразнен попита Дорънс. — Аз не се бъркам. Вече ти казах това. От време на време предавам съобщения и това е всичко. Трябваше да ти кажа да не ходиш при оня с иглите и го направих. Останалото зависи от теб.

Той отново се вторачи в дърветата отсреща. На странното му гладко лице бе изписано възторжено изражение. Силният есенен вятър развяваше косите му като водорасли. Ралф докосна рамото му и старецът се обърна с готовност. Изведнъж Ралф осъзна, че Фей Шапен и другите имаха право — глупостта понякога означаваше щастие. Ако грешаха, това по-скоро говореше зле за тях, отколкото за стария Дор.

— Дорънс?

— Какво, Ралф?

— Кой ти каза да ми съобщиш това?

Дорънс се замисли — или поне се престори, че мисли сетне му подаде книгата си.

— Вземи я.

— Не, благодаря. Не си падам много по поезията.

— Тези стихове ще ти харесат. Като разкази са. Ралф сподави силното си желание да сграбчи стареца и да го разтърси, докато костите му затракат като кастанети.

— Току-що си купих два уестърна. Искам да знам кой ти каза да ми съобщиш…

Дорънс тикна книгата със стихове в дясната ръка на Ралф с изненадваща сила.

— Единият започва така: „Върша всичко набързо, за да се заловя с друго“.

И преди Ралф да успее да каже нещо, старият Дор хукна по тротоара. Свърна наляво и тръгна към разклона. Замечтаното му лице ое вдигнато към синьото небе, към което лудешки летяха листата, сякаш отиваха на среща някъде отвъд хоризонта.

— Дорънс! — извика Ралф.

Изведнъж се ядоса. Пред вратата на „Червената ябълка“ Сю метеше опадалите листа. Чу гласа на Ралф, спря и го погледна с любопитство. Той се почувства глупаво, но успя да се усмихне весело и да й махне. Младата жена също му махна и продължи да мете. Дорънс спокойно вървеше по своя път. Вече бе стигнал до следващата пресечка.

Ралф реши да го остави на мира.

2.

Изкачи стъпалата до верандата, премести в лявата си ръка книгата, която Дорънс му беше дал, извади връзката с ключове и установи, че не е нужно да си прави труда — вратата беше не само отключена, но и открехната. Ралф непрекъснато се караше на Макгавърн, задето забравя да заключи външната порта, и мислеше, че най-сетне посланието е влязло в дебелата глава на съквартиранта му. Но сега Макгавърн явно отново бе сгазил лука.

— По дяволите, Бил — тихо изруга той, влезе в тъмния коридор на първия етаж и нервно огледа стълбището.

Какво, ако горе се крие Ед Дипно? И все пак не можеше да остане в преддверието. Завъртя валчестата дръжка на външната врата и тръгна нагоре по стълбите.

Разбира се, че нямаше от какво да се притеснява. Стресна се, когато му се стори, че някой стои в далечния ъгъл на хола, но това беше само старото му яке. Беше го окачил на закачалката, вместо да го метне на стола или на дивана.

Влезе в кухнята, пъхна ръце в задните си джобове и се загледа в календара. Понеделникът беше ограден с кръгче, в което пишеше: ХОНГ — 10:00.

„Трябваше да ти кажа да не ходиш при оня с иглите и го направих. Останалото зависи от теб.“

За миг Ралф изпита чувството, че се „отдръпва“ от живота си, за да го види като цяла картина, а не само детайлът, какъвто представляваше този ден. Онова, което видя, го уплаши — тайнствен път, водещ към тъмен тунел, където можеше да го чака какво ли не. Абсолютно всичко.

„Тогава се върни, Ралф!“

Но не можеше да го стори. Струваше му се, че се е отправил към тунела, независимо дали иска да влезе в него или не. Имаше чувството, че някакви силни невидими ръце го тласкат натам.

— Нищо ми няма — измърмори той и нервно разтри слепоочията си, без да откъсва очи от заградената в кръгче дата. — Това е от безсънието. Тогава нещата наистина започват да стават…

Какви?

— Странни — каза той в тишината.

Да, действително се случваха много чудати неща, но ореолите, които виждаше, бяха най-странните. Студената сива светлина, подобна на скреж, която пълзеше по човека с вестника в „Изгрев, залез“. Майката и синът, които вървяха към супермаркета и техните преплитащи се ореоли се издигаха от стиснатите им ръце. Хелън и Натали сред великолепните облаци от светлина с цвят на слонова кост. Опитът на Натали да хване дирите, оставени от пръстите му — призрачни следи, които само тя и Ралф можеха да видят.

И сега старият Дор, седнал на прага като някакъв странен старозаветен пророк… Само че вместо да му каже да се покае, той му съобщи да не отива при иглотерапевта, който Джо Уайзър му бе препоръчал. Би трябвало да звучи абсурдно и смешно, но на Ралф изобщо не му беше до смях.

Отворът на онзи тунел. Приближаваше се застрашително с всеки изминат ден. Наистина ли имаше тунел? И ако беше така, накъде водеше?

„Повече се интересувам от онова, което може да ме чака в мрака“ — помисли Ралф.

„Не трябваше да се забъркваш — бе казал Дорънс. — Но вече е късно.“

— Стореното-сторено — измърмори Ралф и изведнъж реши, че вече не иска да вижда живота си в цялост — това го объркваше.

По-добре постепенно да обмисли подробностите, като започне с уговорения час при Хонг. Да отиде ли или да последва съвета на Дорънс?

Прецени, че това всъщност не е въпрос, който се нуждае от оомисляне. Джо Уайзър бе придумал секретарката на Хонг да му определи час в началото на октомври и Ралф смяташе да спази уговорката. Може би това беше начинът да се отърве от безсънието. Хонг беше следващата логична стъпка.

— Стореното-сторено — повтори той и седна в хола, за да чете един от уестърните.

Но вместо това откри, че прелиства книгата, която му бе дал Дорънс. Старецът имаше право — повечето стихове наистина бяха като разкази. Установи, че ги харесва. Стихотворението, което беше цитирал старият Дор, бе озаглавено „Преследване“ и започваше така:

Бърша всичко набързо, за да се заловя с друго.

Така минават дните —

смесица от надбягване с фургони за добитък

и от безкраен градеж на готическа катедрала

Колата ми се движи с бясна скорост,

а през сваленото стъкло виждам,

че всичко, което обичам, се разпада — непрочетени

книги, неразказани вицове и непосетени места…

Ралф прочете стихотворението два пъти, изцяло погълнат от него. Каролин би го харесала и това беше хубаво. Би харесала и самия него (който обикновено четеше уестърни и исторически романи), защото го е намерил и й го е поднесъл като букет цветя. Но Каролин беше мъртва от половин година. Ралф избухна в сълзи. Седя на креслото почти петнайсет минути, като държеше „Нощи в гробището“ на коленете си и бършеше очи с опакото на свободната си ръка. Накрая влезе в спалнята, легна и се опита да заспи. След като един час се взира в тавана, стана, направи си чаша кафе и седна пред телевизора.

3.

Градската библиотека беше отворена в неделя от един до шест следобед и в деня на посещението на Дорънс Ралф отиде там главно защото нямаше какво друго да прави. В читалнята обикновено имаше неколцина старци като него. Повечето прелистваха неделните вестници, но когато се появи иззад лавиците, където четирийсет минути чете, Ралф установи, че помещението е празно. Вчерашното великолепно небе бе помрачено от поройния дъжд, който залепваше нападалите листа по тротоара или ги запращаше към канавките и към сложната отводнителна система на Дери. Вятърът още духаше, но вече от север и сега беше неприятно резлив. Възрастните хора, които имаха мозък в главата (или късмет), седяха на топло вкъщи и вероятно гледаха поредното слабо представяне на „Ред Сокс“ или играеха с внучетата, а може би дремеха след обилния обяд.

Ралф не се интересуваше от „Ред Сокс“, нямаше деца или внуци и, изглежда, напълно бе загубил способността си да дреме. Ето защо в един часа следобед той се качи на автобуса за библиотеката. Когато се озова там, веднага съжали, че не си е взел по-топла дреха, защото в читалнята беше студено. И мрачно. Камината беше празна и безшумните радиатори подсказваха, че парният котел още не е запален. Дежурният библиотекар не си беше направил труда да включи висящите от тавана лампи. Светлината, която успяваше да проникне в помещението, сякаш падаше мъртва на пода и в ъглите цареше мрак. Дърварите, войниците, барабанчиците и индианците на старите картини по стените приличаха на зли духове. По стъклата на прозорците биеше студеният дъжд.

„Трябваше да остана у дома“ — помисли Ралф, но всъщност не вярваше на думите си, защото напоследък се чувстваше все по-зле в апартамента. Пък и бе намерил една интересна книга — „Видове сън“ от Джеймс А. Хол, доктор по медицина. Той включи лампите, които направиха читалнята да изглежда не толкова страховита, седна до една от четирите дълги маси и скоро се задълбочи в книгата.

„Преди да бъде установено, че спането със сънища и без сънища са две различни състояния, изследванията върху пълната липса на сън доведоха до предположението на Димент (1960), че тази липса причинява дезорганизация на личността в будно състояние…“

„Точно така, приятел — помисли Ралф. — Човек не може да намери дори проклетото пакетче с бульон, когато му е нужно.“

„… Първите изследвания върху липсата на сън породиха и интересната хипотеза, че шизофренията може да е психическо разстройство, при което липсата на сънища нощем води до сънуване в будно състояние.“

Ралф се прегърби над книгата, облегна лакти на масата, притисна свитите си в юмруци длани до слепоочията си и сбърчи чело, за да се съсредоточи. Зачуди се дали Хол говори за ореолите, без да съзнава това. Но Ралф все още сънуваше, при това повечето пъти ярки сънища. Предишната нощ сънува, че танцува с Лоуис Шаси в стария салон на Дери (които бе разрушен преди осем години от голямата буря, помела по-голямата част от центъра). Явно я бе поканил да излязат, за да й направи предложение за женитба, но Тригьр Вашон (защо ли пък тъкмо той?) се опитваше да му попречи.

Потърка очи с кокалчетата на пръстите си в опит да се съсредоточи и продължи да чете. Не видя как човекът с широка сива ватена блуза се появи на прага на читалнята и застана там, като го наблюдаваше мълчаливо. След около три минути непознатият бръкна във ватената си блуза и извади ловджийски нож. Глобусите на тавана хвърлиха лъч светлина по назъбеното острие, докато мъжът го въртеше в ръцете си и се възхищаваше на ръба му. После тръгна към масата на Ралф и се настани до него. Старецът смътно долови присъствието му.

„Търпимостта към липсата на сън зависи от възрастта. При младите хора смущенията и физическите реакции настъпват по-рано, докато при по-възрастните…“

Някой леко докосна Ралф по рамото и го стресна.

— Чудя се как ли ще изглеждат — прошепна в ухото му развълнуван глас.

Думите се лееха като приливни води, вонящи на развален бекон, пържен на бавен огън в чесън и гранясало масло.

— Имам предвид вътрешностите ти. Как ли ще изглеждат, когато ги разпилея на пода? Какво мислиш, безбожен убиецо на бебета? Дали ще са жълти, черни или червени?

Нещо твърдо и остро се опря в лявата страна на Ралф и после бавно се плъзна по ребрата му.

— Изгарям от нетърпение да ги видя — прошепна развълнуваният глас.

4.

Ралф бавно извърна глава. Сухожилията на врата му изпукаха. Не знаеше името на човека с лошия дъх, който го бодеше с някакво острие, но веднага позна лицето му. Очилата с рогови рамки помогнаха, но шутовските сиви коси, щръкнали на валма от главата му и напомнящи едновременно за Дон Кинг и Алберт Айнщайн, бяха решаващият фактор. Това беше мъжът, стоящ зад Ед Дипно на снимката във вестника, която показваше Хамилтън Девънпорт с вдигнат юмрук и Дан Далтън с картонена шапка с надпис „Избор, а не страх“. Ралф беше виждал този тип и в телевизионните новини за демонстрациите срещу абортите. Той носеше лозунг и скандираше. Но сега този копиеносец възнамеряваше да го убие.

— Какво мислиш? — със същия развълнуван шепот повтори мъжът. Гласът му плашеше Ралф повече от острието на ножа, който бавно се плъзгаше нагоре-надолу по гърба му и сякаш очертаваше уязвимите органи в лявата страна на тялото — бели дробове, сърце, бъбрек и вътрешности. — Какъв ли ще е цветът им?

Дъхът му беше отвратителен, но Ралф се страхуваше да се дръпне или да се обърне. Боеше се, че всеки негов жест може да накара ножа да спре и да се забие в тялото му. Зад дебелите лещи на очилата с рогови рамки кафявите очи на мъжа плуваха като странни риби. Изражението в тях беше унесено и уплашено — очи на човек, който вижда знамения в небето и вероятно чува гласове, шепнещи нощем в килера.

— Не знам — каза Ралф. — Дори не знам защо искаш да ме нараниш.

Стрелна поглед встрани, без да обръща глава, с надеждата да види някого — когото и да било, но читалнята беше празна. Навън духаше силен вятър и дъждът биеше по прозорците.

— Защото си шибан центурион! — изсъска белокосият. — Скапан убиец на бебета! Крадец на неродени зародиши! Продаваш ги на онзи, който плати най-много. Знам всичко за теб!

Ралф бавно отпусна дясната си ръка до тялото. Носеше всичко в десния джоб. Старото сиво яке имаше големи джобове с капаци, но Ралф се страхуваше, че дори незабелязано да пъхне ръка там, едва ли ще намери друго, освен смачкана опаковка от дъвка. Съмняваше се дали носи дори нокторезачка.

— Ед Дипно ти е казал това, нали? — попита той и изсумтя, когато ножът го мушна точно където свършваха ребрата.

— Не произнасяй името му — прошепна мъжът с ватената блуза. — Да не си посмял! Крадец на бебета! Страхлив убиец! Центурион!

После отново натисна острието и този път Ралф почувства истинска болка, защото върхът проби коженото му яке. Ако бе натиснал малко по-силно, лудият щеше да го нарани сериозно. Дотук добре — отървеше ли се само с една драскотина, можеше да се смята за късметлия.

— Добре. Няма да споменавам името му.

— Извини се — изсъска мъжът и отново го сръга с ловджийския нож.

Този път острието прониза ризата на Ралф, който усети първата топла капка кръв по тялото си. „Какво ли е под върха на ножа сега — зачуди се той. — Черният дроб? Жлъчката? Кои органи са вляво?“

Или не можеше да си спомни, или не искаше. В съзнанието му се появи един образ, който се опитваше да препречи пътя на подредените мисли — елен, висящ с главата надолу от кантара пред някой селски магазин по време на ловния сезон. Изцъклени очи, изплезен език и тъмен разрез в корема, където човек с нож — също като този — го е пробол и изкормил.

— Съжалявам — с треперещ глас каза той. — Най-искрено.

— Да, точно така. Би трябвало, но ти не съжаляваш.

Още едно сръгване. Пронизителна болка. Влажна топлина, стичаща се по тялото му. Изведнъж стаята стана по-светла, сякаш два-три от телевизионните екипи, които се мотаеха из Дери, след като започнаха протестите срещу абортите, се бяха събрали тук и бяха включили прожекторите си. Но в читалнята, разбира се, нямаше прожектори. Бяха се запалили вътрешните светлини на Ралф.

Обърна се към човека и видя, че онзи е обкръжен от променящ се в зелено и черно ореол, който му напомни за неясните блуждаещи огньове, които понякога бе виждал в блатистите гъсталаци. В сиянието се виеха бодливи къпини от смолисто черно. Ралф гледаше ореола на нападателя си с нарастващо удивление и почти не усети как ножът потъна по-навътре в тялото му. Смътно съзнаваше, че на ризата му се образува петно от кръв, но това беше всичко.

„Този тип е луд и наистина ще ме убие — не иска само да разговаряме. Още не е готов да го направи, не се е настървил достатъчно, но му остава малко. И ако се опитам да избягам — дори да мръдна на сантиметър от ножа — той ще ме прободе мигновено. Сигурно се надява, че ще помръдна… за да каже после, че сам съм си го изпросил и вината е моя.“

— Ти и онези като теб — каза мъжът с шутовските бели коси. — Ние знаем всичко за вас.

Ръката на Ралф стигна до десния джоб… и напипа нещо голямо, което той нито познаваше, нито помнеше да е оставял там. Не че това имаше кой знае какво значение. Когато не можеш да си спомниш дали последните четири цифри на телефона на киноцентъра са 1317 или 1713, всичко е възможно.

— Ах, вие! — възкликна непознатият.

Този път Ралф почувства осезаема болка, когато онзи натисна ножа. Старецът тихо изстена и дясната му ръка се вкопчи в джоба на сивото яке, като намачка кожата около заоблената повърхност на предмета вътре.

— Не викай — прошепна мъжът. — Господи, ти не искаш да правиш това!

Кафявите му очи се вторачиха в лицето на Ралф, а лещите на очилата ги увеличиха толкова много, че мъничките снежинки пърхут в миглите му заприличаха на овални камъчета. Ралф видя, че човекът има ореол дори в очите — сиянието пълзеше по зениците като зелен дим над черни води. Змиевидните извивки в зелената светлина се бяха удебелили и се преплитаха. Той разбра, че когато ножът потъне в тялото му, това ще бъде дело на онази част от личността на този човек, която поражда черните водовъртежи. Зеленото изразяваше объркване и параноя, а черното беше друго — нещо много по-страшно.

— Не — задъхано изрече той. — Няма да викам.

— Добре. Знаеш ли, че усещам сърцето ти. Вибрациите минават по острието на ножа и стигат до дланта ми. Сигурно бие много силно. — Устните на непознатия се разтеглиха в глупашка и безрадостна усмивка, а в ъгълчетата полепнаха пръски слюнка. — Може би ще умреш от сърдечен удар, като ми спестиш труда да те убивам.

Още една зловонна вълна обля лицето на Ралф, когато мъжът добави:

— Ти си ужасно стар.

По хълбока му се стичаше кръв — два или може би три потока. Болката стана влудяваща — досущ жилото на гигантска пчела.

„Или игла“ — помисли Ралф и установи, че идеята е смешна въпреки положението, в което се намираше… или вероятно точно заради това. Мъжът с ватената блуза беше истинският иглотерапевт. Джеймс Рой Хонг можеше да му бъде само бледо подобие.

„Няма да имам възможност да отменя часа си“ — помисли Ралф. Но после му хрумна, че откачалките като мъжа с шутовските коси не приемат анулирането. Те имат собствен дневен ред и неотклонно се придържат към него.

Той знаеше, че няма да издържи дълго на болката. Повдигна капака на джоба с палец и пъхна ръка вътре. Досети се какъв е предметът веднага щом го докосна с пръсти — флаконът, който Гретхен бе извадила от чантата си и бе сложила на кухненската му маса. „Малък подарък от твоите благодарни приятели от «Грижи за жената»“ — беше казала тя.

Ралф нямаше представа как флаконът се е озовал от кухненското шкафче, където го бе сложил, в джоба на протритото му старо яке, и не го беше грижа. Пръстите му се вкопчиха в тубата — отново използва палеца си — този път, за да махне капачката, без да откъсва очи от конвулсивно потрепващото, уплашено и същевременно възторжено лице на човека с побелелите коси.

— Знам нещо важно — каза той. — Ако обещаеш да не ме убиваш, ще ти го кажа.

— Какво? Господи, какво би могъл да знае боклук като теб?

„Да, какво ли би могъл да знае боклук като мен?“ — запита се Ралф и отговорът се появи изведнъж — изскочи в съзнанието му като редица еднакви картинки в игрален автомат. Положи усилия и влезе в зеления ореол, въртящ се спираловидно около мъжа, и в ужасния облак от смрад, излизащ от болните му вътрешности. В същото време полека извади от джоба си малкия флакон, задържа го до крака си и сложи показалец на пръскалката.

— Знам кой е Пурпурният крал — измърмори той. Очите зад мръсните очила с рогови рамки се разшириха — не само от изненада, но и от изумление — и мъжът с шутовските коси се отдръпна. За миг ужасният натиск върху тялото на Ралф намаля. Сега беше удобният момент — единственият, който щеше да му се предостави — и старецът се възползва от него. Хвърли се надясно и се претърколи на пода. Главата му се удари в плочките, но болката му се стори незначителна в сравнение с облекчението, което изпита, когато се отдалечи от ловджийския нож.

Непознатият изграчи — звук на ярост, примесена с примирение, сякаш бе свикнал с подобни засечки в дългия си и труден живот. Наведе се над Ралф и доближи конвулсивно потрепващото си лице. Очите му приличаха на някакви фантастични блестящи същества, живеещи в дълбините на океана. Ралф вдигна флакона. Разполагаше само с миг, за да провери накъде е насочена дюзата. Като нищо можеше да напръска собственото си лице.

Но нямаше време да се тревожи за това.

Натисна бутона точно когато убиецът замахна с ножа. Лицето на нападателя се обви в лека мъгла от ситни капчици, подобни на аерозолите от ароматизатора за въздух, който Ралф държеше в банята си.

Въздействието беше светкавично и напълно съответстваше на желанието на Ралф. Мъжът изпищя от болка, пусна ножа, който се удари в лявото коляно на Ралф, и вдигна ръце към очите си. Очилата му паднаха на масата. В същото време лекият и някак мазен ореол около него проблесна в яркочервено и после угасна.

— Ослепях! — пронизително изкрещя човекът. — Ослепях!

— Не, не си — каза Ралф, докато се олюляваше, за да стане. — Само си…

Мъжът отново изкрещя, строполи се на пода и се затъркаля по черно-белите плочки, държейки лицето си и виейки като дете, което е заклещило ръката си във вратата. Ралф виждаше скулите му между разперените му пръсти. Кожата там придобиваше обезпокоителен червеникав оттенък.

Реши да го остави на мира и че този тип е откачен колкото си иска и опасен като гърмяща змия, но беше твърде изплашен и се срамуваше от онова, което бе направил. Мисълта, че това беше въпрос на оцеляване — трябваше да обезвреди нападателя си или да умре — вече бе започнала да му се струва нереална. Наведе се и предпазливо сложи ръка на китката на човека. Смахнатият се претърколи встрани и затропа по пода с мръсните си маратонки като капризно дете.

— Ах, ти, копеле! — крещеше той. — Застреля ме с нещо. Ще те съдя!

— Първо ще трябва да обясниш какъв е този нож.

Видя оръжието на пода и протегна ръка да го вземе, после се отказа. По-добре да не оставя отпечатъци по него. Надигна се и му се зави свят. За миг дъждът, който барабанеше по прозореца, му се стори приглушен и далечен. Изрита оръжието, сетне залитайки, се изправи. Наложи се да се хване за стола, за да не падне. От главното преддверие се чуха стъпки и шепнещи, озадачени гласове.

„Идвате чак сега — уморено помисли Ралф. — Къде бяхте преди три минути, когато този тип щеше да спука като балон левия ми бял дроб?“

На прага се появи Майк Ханлън. Изглеждаше много слаб и на не повече от трийсет години въпреки побелелите си коси. Зад него застанаха момчето, което дежуреше в библиотеката в събота и неделя, и четири-пет заплеса, вероятно дошли от читалнята за периодични издания.

— Господин Робъртс! — възкликна Майк. — Божичко, ранен ли сте?

— Нищо ми няма. Онзи пострада.

Случайно се погледна, докато сочеше към мъжа на пода и видя, че е излъгал. Лявата страна на карираната му риза се бе обагрила в тъмночервено. Петното имаше формата на сълза и започваше точно под мишницата.

— По дяволите — тихо изруга той и отново седна на стола. Без да иска, блъсна с лакът очилата с рогови рамки и те се плъзнаха към ръба на масата. Мъглата от капчици върху стъклата им придаваше вид на очи с пердета.

— Той ме напръска с киселина! — изкрещя мъжът на пода. — Не виждам нищо и кожата ми се топи. Чувствам го!

Майк го погледна, после седна на стола до Ралф.

— Какво се случи?

— Ами, не беше киселина — отговори старецът, показа му флакона и го остави на масата до книгата. — Дамата, която ми го даде, каза, че не е силен. Само раздразва очите и причинява гадене…

— Не се притеснявам за онзи — нетърпеливо го прекъсна Майк. — Всеки, който крещи толкова силно, вероятно няма да умре през следващите три минути. Тревожа се за вас, господин Робъртс. Лошо ли ви нарани?

— Изобщо не ме прободе. Той… само допря това до мен. Посочи ловджийския нож на пода. При вида на окървавеното острие отново му се зави свят. Все едно се возеше в експресен влак, направен от пухени възглавници. Това, разбира се, беше абсурдно, но в момента не можеше да разсъждава много трезво.

Помощникът погледна предпазливо мъжа на пода и рече:

— О-хо, познаваме този тип, Майк. Това е Чарли Пикъринг.

— Божичко, защо ли не съм изненадан? — каза Майк, погледна младия помощник и въздъхна. — По-добре извикай ченгетата, Джъстин. Изглежда, имаме проблем.

5.

— Ще имам ли неприятности заради това? — попита Ралф час по-късно и посочи едното от двете найлонови пликчета, които стояха на разхвърляното бюро в кабинета на Майк Ханлън.

На жълтата лепенка пишеше: „ВЕЩЕСТВЕНО ДОКАЗАТЕЛСТВО: Аерозолен флакон ДАТА: 10/3/93 и НАМЕРЕНО В: Обществената библиотека в Дери.“

— Не и колкото нашият стар познайник Чарли ще си има заради ей това — отговори Джон Лийдекър и посочи другото пликче.

Вътре беше ловджийският нож. Кръвта по острието беше засъхнала и придобила червено-кафяв оттенък. Днес детективът бе облякъл пуловер с емблемата на футболния отбор на университета в Мейн, който го правеше огромен.

— Тук, в това затънтено място, все още сме привърженици на самоотбраната. Но не говорим много за това — все едно да признаеш убедеността си, че земята е плоска.

Майк Ханлън, който стоеше на прага, се засмя.

Ралф се надяваше, че облекчението, което изпитва, не се чете на лицето му. Докато един от медиците (човекът, който през август бе закарал Хелън Дипно в болницата) се занимаваше с него — първо му направи снимка, после дезинфекцира раната, а накрая я превърза. — Старецът седеше със стиснати зъби и си представяше как съдията ще му даде шест месеца в областния затвор за нападение с полусмъртоносно оръжие. „Надявам се, господин Робъртс, че това ще служи за назидание и предупреждение на всички останали дъртаци в околността, които смятат за редно носенето на флакони с обездвижващ нервно-паралитичен газ…“

Лийдекър погледна още веднъж шестте моментални фотографии, направени с „Полароид“ и наредени до компютъра на Ханлън. Медикът бе заснел първите три, преди да се погрижи за раната на Ралф. На тях се виждаше малко тъмно кръгче, подобно на точка, изрисувана от дете, което се учи да пише. Останалите три бяха направени, след като лекарят сложи превръзката и накара Ралф да се подпише на един формуляр, свидетелстващ, че му е било предложено да постъпи в болница, но той е отказал. На тези три снимки ясно се очертаваше началото на нещо, което щеше да се превърне в страхотна синина.

— Господ да благослови Ричард Полароид — рече Лийдекър и пусна снимките в друго найлоново пликче за веществени доказателства.

— Мисля, че не съществува такъв — отбеляза Майк Ханлън.

— Вероятно не, но все едно. Всеки съдебен заседател, който види тези снимки, ще ти даде медал, Ралф… Значи Чарли Пикъринг.

— Да. Чарли Пикъринг — потвърди Майк и кимна.

— Скапано копеле.

Майк отново кимна.

— Да. Абсолютно.

Двамата се спогледаха тържествено, после едновременно избухнаха в смях. Ралф ги разбираше напълно — цялата история беше ужасяваща и същевременно смешна — и трябваше да прехапе устни, за да не се присъедини към тях. В момента последното, което искаше, беше да се засмее, защото болката щеше да стане непоносима.

Лийдекър извади носна кърпа от задния си джоб, избърса плувналите си в сълзи очи и започна да се овладява.

— Пикъринг е привърженик на „Право на живот“, нали? — попита Ралф и си спомни как изглеждаше Чарли, докато младият помощник на Ханлън му помагаше да стане. Без очилата Пикъринг имаше безобиден вид, като зайче в магазин за домашни любимци.

— Може и така да се каже — сухо се съгласи Майк. — Миналата година го хванаха в гаража, който обслужва болницата и „Грижи за жената“. Носел туба бензин и раница, пълна с празни бутилки.

— И накъсан на ивици чаршаф, не забравяй — допълни Лийдекър. — Щял да ги използва за фитили. Тогава Чарли беше утвърден член на „Хляб наш насъщен“.

— Успял ли е да подпали нещо? — заинтересува се Ралф. Детективът сви рамене.

— Не съвсем. Някой от групата явно е решил, че един пожар в местната клиника може да се изтълкува по-скоро като терористичен, отколкото като политически акт, и се обадил анонимно в полицейския участък.

— Добре го е измислил — отбеляза Майк, отново се ухили, изсумтя и после скръсти ръце, сякаш да сдържи изблиците на смях, напиращи от тялото му.

— Да — рече Лийдекър, сключи пръсти и протегна ръце. — И вместо в затвора, един милостив съдия изпрати Чарли в психиатричната болница „Джунипър Хил“ за едногодишно лечение и сигурно там са решили, че е в ред, защото се върна през юли.

— Да — съгласи се Майк. — Идва тук почти всеки ден. Един вид разведрява атмосферата. Дърпа за яката всеки посетител и му изнася кратка реч как жените, които правят аборти по желание, ще загинат и как лошите типове като Сюзан Дей ще горят вечно в ада. Но не мога да си представя защо ви е нападнал, господин Робъртс.

— Такъв ми бил късметът.

— Добре ли си, Ралф? — обади се Лийдекър. — Блед си.

— Нищо ми няма — отговори старецът, макар да не беше точно така — всъщност бе започнало да му се гади.

— Не знам как се чувстваш, но наистина ти провървя. Добре, че онези жени са ти дали флакон със сълзотворен газ и че си го взел със себе си. Но най-хубавото е, че Пикъринг не се е промъкнал крадешком зад гърба ти, за да ти забие ножа. Искаш ли сега да дойдеш в участъка и да дадеш официални свидетелски показания или…

Ралф внезапно скочи от въртящия се стол на Майк Ханлън, хукна из стаята, държейки ръка на устата си и отвори вратата в десния ъгъл на кабинета, като се молеше да не е вграден гардероб. Инак щеше да повърне в обувките на Майк.

Оказа се, че това е помещението, което му трябва. Свлече се на колене и повърна със затворени очи, притискайки раната с ръка. Болката не намаля.

— Приемам това за отказ — каза Майк Ханлън и сложи ръка на врата на Ралф. — Добре ли си? Пак ли започна да кърви раната ти?

— Мисля, че не — отговори Ралф. Разкопча ризата си и отново притисна раната, но стомахът му пак се разбунтува. Старецът вдигна ръка и погледна превръзката. Беше чисто бяла. — Изглежда, всичко е наред.

— Добре — рече детективът, който стоеше зад библиотекаря. — Оправи ли се стомахът ти?

— Да — отговори Ралф и засрамен погледна Майк. — Моля за извинение.

— Не ставай глупав — каза Ханлън и му помогна да стане.

— Хайде — подкани го Лийдекър. — Ще те закарам у вас. Утре ще има достатъчно време за показанията. Днес си почивай, а през нощта се наспи добре.

— Нищо на света не може да се сравни с един хубав сън. Ще пуснеш ли ръката ми, детектив Лийдекър? Още не ходим сериозно, нали?

Полицаят се стъписа, сетне пусна ръката му. Майк отново се засмя.

— Не ходели сериозно… Много добре го казахте, господин Робъртс.

Лийдекър се усмихна.

— Предполагам, че е така, но можеш да ме наричаш Джак, ако искаш. Или Джон. Само не Джони. Откакто майка ми почина, единственият, който ми казва Джони, е старият професор Макгавърн.

„Старият професор Макгавърн — помисли Ралф. — Колко странно звучи.“

— Добре, Джон. А вие двамата ме наричайте Ралф. За мен „господин Робъртс“ винаги ще бъде бродуейска пиеса с Хенри Фонда в главната роля.

— Дадено — рече Ханлън. — И да се пазиш.

— Ще се опитам — каза Ралф, после спря. — Виж какво, трябва да ти благодаря за нещо съвсем друго.

Майк вдигна вежди в недоумение.

— За какво?

— Взел си на работа Хелън Дипно. Тя е една от любимките ми и отчаяно се нуждаеше от някаква работа. Благодаря.

Майк се усмихна и кимна.

— Приемам аплодисменти, но всъщност тя ми направи услуга. Образованието й е много по-високо, отколкото е необходимо за тази длъжност, ала мисля, че желанието й е да остане в града.

— Същото искам и аз. Благодаря ти още веднъж.

— Удоволствието е мое — ухили се Майк.

6.

Докато излизаха, Лийдекър попита:

— Предполагам, че пчелният восък е оправил нещата, а?

Отначало Ралф нямаше представа за какво говори детективът — все едно бе задал въпроса си на есперанто.

— Безсънието ти — търпеливо поясни Лийдекър. — Минало ти е, нали? Сигурно вече спиш, защото изглеждаш хиляди пъти по-добре отколкото в деня, когато се запознахме.

— Тогава бях малко напрегнат — промърмори Ралф и си спомни какво бе казал старият Били Кристал на Фернандо: „Виж какво, драги, не бъди глупав. Не е важно как се чувстваш, а как изглеждаш. А ти изглеждаш страхотно!“

— А днес? Кажи ми — помогна ли ти пчелният восък?

Ралф се замисли, после кимна.

— Да, мисля, че подейства.

— Фантастично! Нали ти казах? — възкликна Лийдекър.

7.

Колата бе спряла на светофара на възвишението, когато Ралф се обърна към детектива и попита какви шансове имат да изобличат Ед като съучастник на Чарли Пикъринг.

— Защото Ед го е накарал да направи това. Знам го много добре.

— Вероятно имаш право — отговори Лийдекър, — но не се заблуждавай — шансовете са равни на нула. Няма да бъдат добри, дори ако областният прокурор е заклет консерватор.

— Защо?

— Първо, съмнявам се дали ще можем да докажем връзката между двамата. Второ, типове като Пикъринг са безумно предани на хората, които смятат за „приятели“, защото имат много малко такива — светът им е изпълнен предимно с врагове. Едва ли по време на разпита Пикъринг ще повтори нещо от онова, което ти е казал, докато те е гъделичкал с ножа по ребрата. И трето, Ед Дипно не е глупак. Вярно, че е откачен — може би повече от Пикъринг, но не е тъп. Няма да признае нищо.

Ралф кимна.

— Ако Пикъринг наистина каже, че Дипно му е наредил да те намери и да те очисти, защото си убиец на бебета, крадец на ембриони и центурион, Ед само ще се усмихне. Ще кимне и ще заяви, че горкият Чарли сигурно ни е казал така и го вярва, но всъщност не е истина.

Колата мина кръстовището и зави наляво по Харис Авеню. Чистачките удряха глухо по предното стъкло. Вляво, през дъжда, стичащ се по страничния прозорец, Строфорд Парк приличаше на трепкащ мираж.

— И какво ще отговорим? — попита Лийдекър. — Факт е, че Чарли Пикъринг има дълга история на психическа неуравновесеност. Стигне ли се до лудници, той е направил забележителна обиколка — „Джунипър Хил“, „Акадия“, института по психични отклонения в Бангор… Има ли в заведението безплатно лечение с електрошок и престилки, които се закопчават отзад, Чарли със сигурност е бил там. Напоследък любимото му занимание са абортите. В края на шейсетте се заяждаше с Маргарет Чейс Смит. Пишеше писма на всеки — на ченгетата в Дери, на щатската полиция, на ФБР — и твърдеше, че тя е руска шпионка. Имал доказателства.

— Господи, направо е невероятно.

— Чарли Пикъринг си е такъв. Обзалагам се, че във всяко градче в САЩ има десетина като него. По дяволите, всъщност ги има по целия свят.

Ралф докосна квадратната превръзка. Пръстите му проследиха формата на раната под марлята. Непрекъснато си представяше уголемените кафяви очи на Чарли и как изглеждаха ужасени и същевременно екзалтирани. Вече не му се вярваше, че човекът с онези очи едва не го беше убил. Страхуваше се, че утре всичко ще му се струва като един от така наречените сънища в будно състояние, за които пишеше Джеймс А. Хол.

— Ралф, най-лошото е, че откачалка като Чарли Пикъринг е отличен инструмент в ръцете на Дипно. В момента не можем да обвиним в нищо нашия приятел, побойника.

Той зави в алеята пред жилището на Ралф и спря зад един голям олдсмобил, който имаше петна от ръжда на капака на багажника и много стара лепенка „ДУКАКИС — 88“ на бронята.

— На кого е тази антика? На професора ли?

— Не — отговори Ралф. — Моята.

Лийдекър го погледна недоверчиво, докато сменяше скоростите на очукания полицейски шевролет.

— Щом имаш кола, защо чакаш в проливния дъжд на автобусната спирка? Не върви ли?

— Върви — малко сковано отговори Ралф. Не искаше да добавя, че може би греши, защото от два месеца не беше изкарвал олдсмобила. — И не стоях на дъжда, а под навеса на спирката. Там има дори пейка. Вярно, липсва кабелна телевизия, но ще почакам до идната година.

— И все пак… — рече Лийдекър, вторачил подозрителен поглед в олдсмобила.

— През последните петнайсет години от трудовия си стаж седях зад бюрото, но преди това бях търговски пътник. В продължение на повече от двайсет и пет години изминавах по хиляда и триста километра на седмица. Когато започнах работа в печатницата, нямах никакво желание отново да седна зад волана. А след като съпругата ми почина, не виждах смисъл да шофирам. Автобусът ме устройва идеално.

Това беше вярно. Не смяташе за необходимо да добавя, че постепенно е загубил доверие в рефлексите си. Преди десетина месеца едно седемгодишно хлапе гонеше футболната си топка по Харис Авеню. Макар че караше само с трийсетина километра в час, за две безкрайни и ужасяващи секунди той помисли, че ще го прегази. Разбира се, мина достатъчно далеч от детето, но оттогава можеше да преброи на пръстите на двете си ръце колко пъти е карал олдсмобила.

Но не сметна за нужно да сподели с Джон тези подробности.

— Ами, твоя работа — каза детективът и неопределено махна към олдсмобила. — Какво ще кажеш да дойдеш в участъка в един часа? Аз идвам по обед, така че ще ти помогна, докато пишеш показанията си, Ще ти донеса кафе, ако искаш.

— Чудесно. И благодаря, че ме докара.

— Няма защо. И още нещо…

Ралф бе открехнал вратата на колата. Затвори я отново и се обърна към Лийдекър.

Джон погледна ръцете си, размърда се неспокойно, прокашля се, сетне вдигна глава.

— Само исках да ти кажа, че си голяма работа, Ралф. Много мъже четирийсет години по-млади от теб биха свършили в болница след подобно приключение. Или в моргата.

— Предполагам, че моят ангел-хранител ме пазеше — каза Ралф, като си спомни колко се изненада, когато установи, че флаконът е в джоба му.

— Може би, но все пак довечера заключи вратата си. Чуваш ли какво ти говоря?

Старецът се усмихна и кимна. Основателна или не, похвалата на Лийдекър стопли сърцето му.

— Непременно. И ако съумея да накарам Макгавърн също да заключва, всичко ще бъде наред.

„Пък и когато се събудя — помисли си, — винаги мога да сляза долу и да проверя вратата.“

— Всичко ще бъде наред — повтори детективът. — Никой в полицейския участък не остана доволен, когато разбрахме, че Дипно малко или повече съдейства на „Приятели на живота“, но не бяхме изненадани. Той е привлекателен и обаятелен мъж. Искам да кажа, ако ти не го беше хванал да използва съпругата си като боксова круша.

Ралф кимна.

— От друга страна, и преди сме виждали типове като него. Те се самоунищожават. Този процес вече е започнал при Дипно. Загуби съпругата си, работата… Знаеш ли това?

— Аха. Хелън ми каза.

— А сега губи по-умерените си привърженици. Отпадат като изтребители, отправили се към базата, защото им се е свършило горивото. Но Ед ще мине през огън и вода. Мисля, че ще запази някои от поддръжниците си до речта на Сюзан Дей, но после ще остане сам.

— Не ти ли е минавало през ума, че в петък може да опита нещо? Например да нарани Сюзан Дей?

— О, да. Разбира се.

8.

Ралф остана много доволен, когато видя, че този път вратата на верандата е заключена. Открехна я достатъчно, за да влезе, сетне я затвори и тръгна нагоре по стълбите.

Апартаментът беше твърде тих, въпреки постоянното барабанене на дъжда по покрива и въздухът миришеше на твърде много безсънни нощи. Ралф премести един от столовете до плота, стъпи на него и погледна какво има върху най-близкото до мивката шкафче. Сякаш очакваше да намери още един флакон „Телохранител“ — оригиналният, който бе оставил там, след като изпрати Хелън и Гретхен. Но там нямаше нищо — само клечка за зъби, стар бушон и дебел стой прах.

Внимателно слезе от стола, видя, че е оставил кални отпечатъци на седалката, и ги избърса с хартиена салфетка. После върна стола на мястото му и влезе в хола. Застана там и обходи с поглед всичко — дивана с избелелия калъф на цветя, креслото и стария телевизор върху дъбовата маса между двата прозореца, обърнати към Харис Авеню. Погледът му се насочи към далечния ъгъл. Вчера, когато влезе в апартамента, бе помислил коженото си яке за неканен гост. Е, нямаше от какво да се срамува. За миг му се стори, че Ед се е отбил да го види.

„Но действително никога не окачвам якето си на закачалката — помисли той. — Това беше едно от нещата, които ядосваха Каролин. И щом не свикнах да го правя, докато тя беше жива, изключено е това да стане след смъртта и. Не, аз не съм го сложил там.“

Прекоси стаята, ровейки в джобовете на сивото си кожено яке, и остави върху телевизора нещата, които намери там. В левия джоб нямаше нищо, но десният съдържаше цяла съкровищница — бонбон с дъх на лимон, смачкана реклама на заведение за пица, батерийка, празна картонена кутийка от ябълков сладкиш, картата за видеофилми под наем, кибрит, няколко станиолени опаковки… и сгънат на две лист синя хартия.

Ралф го разгърна и прочете единственото изречение, надраскано с треперещите ръце на възрастен човек: „Върша всичко набързо, за да се заловя с друго.“

Това беше достатъчно, за да затвърди в съзнанието му онова, което сърцето вече знаеше — преди да седне да чака на стълбите пред верандата, Дорънс Марстелър бе свършил нещо друго. Беше се качил в апартамента му, бе взел флакона от кухненското шкафче и го бе сложил в джоба на старото сиво яке. Оставил бе дори визитната си картичка — стих, надраскан набързо върху лист хартия, вероятно откъснат от смачканата тетрадка, в която понякога записваше часа на излитане и приземяване на самолетите на писта № 3. После, вместо да сложи якето там, където го бе захвърлил Ралф, Дорънс го бе поставил на закачалката. Сетне бе седнал на стъпалата.

Предишната вечер Ралф се кара на Макгавърн, задето отново бе оставил отворена външната врата. Бил понесе упреците търпеливо — също като Ралф, когато Каролин му се караше, че хвърля якето си на най-близкия стол, вместо да го окачи на закачалката, но сега той се зачуди дали не бе обвинил Макгавърн несправедливо. Вероятно старият Дор бе разбил ключалката… или я бе омагьосал. При дадените обстоятелства магията беше по-вероятното предположение, защото…

— Ето защо — прошепна, като машинално събра боклуците, оставени върху телевизора, и отново ги напъха в джоба си. — Не само е знаел, че флаконът ще ми потрябва, но и къде да го намери и къде да го сложи.

По гърба му полазиха тръпки и умът му се опита да анализира мисълта — да я определи като глупава и нелогична. Нещо, което би си въобразил човек, страдащ от хронично безсъние. Може би беше така. Но това не обясняваше листа синя хартия, нали?

Отново погледна написаното: „Върша всичко набързо, за да се заловя с друго.“ Почеркът очевидно не беше негов. Както и „Нощи в гробището“.

— Само че книгата вече е моя — Дор ми я даде — каза на глас той и по гърба му отново полазиха студени тръпки — досущ остри натрошени стъкла.

„Някакво друго обяснение? Флаконът не може сам да е скочил в джоба ти. Нито късчето синя хартия.“

Отново го обзе чувството, че е тласкан от невидими ръце към пастта на някакъв тъмен тунел. Върна се в кухнята като насън. По пътя съблече сивото яке и машинално го хвърли на дивана. Застана на прага и се вторачи в календара със снимката на две засмени момчета, които изрязваха фенер от диня. Погледът му беше прикован към обградената с кръгче дата.

„Отмени прегледа при оня с иглите“ — бе казал Дорънс. Това беше съобщението и днес мъжът с ножа го бе подчертал. По дяволите, направо му го беше изяснил.

Ралф намери номера в телефонния указател и го набра.

— Свързали сте се с кабинета на доктор Джеймс Рой Хонг — уведоми го приятен женски глас. — В момента тук няма никого, затова оставете съобщението си веднага след сигнала. Ще ви се обадим колкото е възможно по-скоро.

Сигналът прозвуча и с глас, който го изненада с твърдостта си, Ралф каза:

— Обажда се Ралф Робинс. Трябваше да дойда при вас утре в десет. Съжалявам, но няма да мога да спазя уговорения час. Възникна нещо непредвидено. Благодаря. — Млъкна, сетне добави. — Разбира се, ще платя за изгубеното ви време.

Затвори очи и върна слушалката на мястото й. После допря чело до стената.

„Какво правиш, Ралф? Какви ги вършиш, за Бога?“

„Обратният път към рая е дълъг, миличък…“

„Не го мислиш сериозно… нали?“

„… тъй че не задълбавай в подробностите.“

„За какво точно мислиш, Ралф?“

Не знаеше. Нямаше ни най-малка представа. Може би за съдбата и за самарянството. Обаче съзнаваше, че болката от малкия разрез в лявата му страна се разпространява из тялото. Медикът му беше дал пет-шест болкоуспокояващи хапчета и сигурно трябваше за вземе едно, но в момента се чувстваше твърде изморен, за да отиде до мивката и да си налее чаша вода… А след като нямаше сили да прекоси тази малка стая, как щеше да стигне чак до рая?

Не знаеше и в момента това не го интересуваше. Единственото му желание беше да стои там, където беше, долепил чело до стената и затворил очи, за да не вижда нищо.

ОСМА ГЛАВА

1.

Плажът представляваше дълга бяла ивица — досущ къс коприна по края на яркосиньото море — и беше пуст с изключение на овалния предмет, намиращ се на около седемдесет метра. Предметът беше с размерите на баскетболна топка и изпълваше Ралф със страх — силен и поне за момента неоснователен.

„Не се приближавай до него — помисли той. — Там има нещо зловещо — като черно куче, лаещо по синя месечина, кръв в мивката или гарван, кацнал на прага. Не искаш да се приближиш до онова нещо, Ралф, и не е необходимо, защото това е един от ясните сънища, за които говореше Джо Уайзър. Можеш просто да се обърнеш и да отминеш.“

Ала краката сами го понесоха натам, така че това може би не беше сън. Нито приятен. Защото колкото повече го доближаваше, предметът все по-малко приличаше на баскетболна топка.

Това беше най-реалният сън от всички досега. Съзнаваше, че сънува, и това изостряше чувството за реалност. И за яснота. Под босите си крака усещаше ситния пясък — топъл, но не горещ — чуваше гърленото бучене на прииждащите вълни, които се разбиваха и плискаха в брега, където пясъкът блестеше като влажна, загоряла от слънцето кожа, и долавяше мириса на сол и водорасли — силна и предизвикваща сълзи в очите миризма, която му напомняше за летните ученически ваканции, прекарани в Олд Бийч.

„Хей, приятел, ако не можеш да промениш съня, по-добре спри видеокасетата — с други думи, събуди се, и то веднага.“ Ралф бе преполовил разстоянието до предмета на плажа и вече не изпитваше съмнение какъв е той — не баскетболна топка, а глава. Някой бе заровил в пясъка човешко същество… изведнъж установи, че приливът идва.

Затича се. Разпененият гребен на една вълна докосна главата, която отвори уста и запищя. Ралф веднага позна гласа. Беше на Каролин.

Пяната на друга вълна плъзна по плажа и обля косата, полепнала по мокрото лице на главата. Ралф хукна, съзнавайки, че по всяка вероятност ще пристигне твърде късно. Приливът настъпваше бързо. Щеше да я удави, преди Ралф да успее да изрови тялото й от пясъка.

„Не е необходимо да я спасяваш, Ралф. Каролин е вече мъртва и не умря на безлюден плаж, а в стая 317 на болницата в Дери. Ти стоя при нея до края и звукът, който чуваше, не беше от прибоя, а от градушката, биеща по стъклата на прозорците. Нали си спомняш?“

Не беше забравил, но въпреки това тичаше по-бързо, разпръсквайки зад себе си облачета от ситен като захар пясък. „Няма дори да стигнеш до нея. Знаеш как е насън, нали? Всичко, към което се втурваш, се превръща в нещо друго.“ Не, стихотворението не започваше така… или… Ралф не беше сигурен. Само си спомняше, че накрая авторът безразсъдно се натъкваше на нещо ужасяващо

(Поглеждам през рамо и съзирам очертанията му)

което го преследва в гората… и го настига.

Въпреки това той се приближаваше до тъмния предмет, който не се променяше. Падна на колене пред Каролин и разбра защо не можа да познае от разстояние съпругата си, с която бе живял четирийсет и пет години — с нейния ореол ставаше нещо ужасно. Сиянието бе прилепнало към кожата й като мръсна найлонова торбичка. Щом сянката му падна върху нея, очите на Каролин се изцъклиха като на кон, счупил крака си, докато прескача препятствие. Тя дишаше учестено и при всяко издишване от ноздрите й излизаше сиво-черно сияние.

Дрипавата лента, кръжаща над главата й, имаше лилаво-черния оттенък на гноясала рана. Отвори уста да изпищи отново и от устните й на лепливи талази излетя някакво противно светещо вещество, което изчезна веднага щом очите на Ралф регистрираха съществуването му.

— Ще те спася, Каролин — извика той. Падна на колене и започна да разкопава пясъка около нея като куче, изравящо кокал… и когато му хрумна тази мисъл, внезапно осъзна, че Розали, която рано сутринта ровеше из боклукчийските кофи по Харис Авеню, стои зад съпругата му. Сякаш мислено бе повикал бездомното куче. Розата също беше обкръжена от мръсен черен ореол. В лапите си държеше изчезналата шапка на Макгавърн и явно я бе дъвкала.

„Ето къде е отишла проклетата шапка“ — помисли Ралф, отново се обърна към Каролин и започна да копае още по-бързо. Засега бе успял да изрови само едното й рамо.

— Остави ме — изкрещя тя. — Аз съм вече мъртва, забрави ли? Пази се от следите на белия човек, Ралф…

Една вълна — лъскава и зелена като стъкло в основата и снежнобяла на гребена — се разби на по-малко от десет крачки от брега. Плъзна се по пясъка и за миг покри главата на Каролин. Отдръпна се, а Ралф вдигна глава към небето и нададе изпълнен с ужас писък. За секунди вълната бе сторила онова, което бе отнело на химиотерапията близо месец — отнесе косата на Каролин и я остави плешива. А мястото, откъдето излизаше черната лента, започна да се подува.

— Не! — изрева Ралф и започна да копае още по-бързо. Пясъкът сякаш натежа още повече.

— Остави ме — повтори тя. С всяка дума от устата й излизаха сиво-черни облачета — досущ мръсни изпарения от индустриален комин. — Това е от тумора. Той не може да бъде отстранен оперативно, затова не се безпокой за тази част от шоуто. Какво пък, по дяволшпе, обратният път до рая е дълъг, така че не задълбавай в подробностите. Но трябва да внимаваш с онези следи…

— Каролин, не знам за какво говориш!

На брега се разби още една вълна, която намокри Ралф до кръста и отново покри главата на Каролин. Вълната се оттегли, а подутината на главата започна да се разтваря.

— Скоро ще разбереш — отговори Каролин и отокът се спука със звук, който приличаше на удар с чук върху дебело парче месо. В чистия, ухаещ на сол въздух излетя облак кървава мъгла, от която изскочиха рояк черни буболечки с размерите на хлебарки. Ралф не беше виждал такова нещо — дори в сънищата си — и насекомите го изпълниха с почти истерично отвращение. Би избягал, въпреки че Каролин беше там, но беше замръзнал на мястото си и беше твърде вцепенен да помръдне, камо ли да побегне.

Някои от черните буболечки запъплиха към отворената уста на Каролин, но повечето забързаха по лицето и по рамото й към влажния пясък. Обвинителните им очи не се откъсваха от Ралф. „Ти си виновен за всичко — сякаш казваха те. — Можеше да я спасиш, Ралф, и един достоен човек би го сторил.“

— Каролин! — извика той. Протегна ръце към нея, после ги отпусна, ужасен от черните буболечки, които продължаваха да извират от главата й. Розали седеше в сянката и го наблюдаваше, захапала шапката на Макгавърн.

Едното око на Каролин изскочи и пльосна на влажния пясък като капка желе от сини боровинки. От очната кухина изпопадаха още буболечки.

— Каролин! — крещеше Ралф. — Каролин! Каролин…

2.

— Каролин!

Изведнъж, в същия миг, в който установи, че сънят е свършил, Ралф падна от леглото, но отначало не можа да осъзнае какво се случва. Успя да омекоти удара, като протегна ръка, вероятно спасявайки се от неприятна подутина в главата, ала предизвика пронизваща болка под превръзката в лявата страна на тялото си. В първия миг почти не я усети. Изпита страх, чувство за някакъв поврат, болезнена тъга… и преди всичко благодарност. Кошмарът — най-страшният от всички досега — бе свършил и той отново се озова в реалния свят.

Съблече горнището на пижамата, провери дали раната не кърви и седна на пода. Движението го изтощи. Идеята да се изправи на крака засега изглеждаше немислима. Може би ще успее, когато сърцето му престане да бие така лудешки.

„Възможно ли е хората да умрат от кошмар?“ — запита се той и в отговор чу гласа на Джо Уайзър: „Разбира се, Ралф, макар че обикновено съдебните лекари записват като причина за смъртта самоубийство.“

Все още разтреперан от кошмара, седнал на пода и обвил колене с ръка, Ралф изобщо не се съмняваше, че някои сънища са достатъчно убедителни, за да убиват. Подробностите от последния кошмар избледняваха, но той ясно си спомняше кулминацията — онези глухи звуци, досущ чук, удрящ по дебело парче говеждо месо, и противния поток от буболечки от главата на Каролин. Насекомите бяха охранени и жизнени, и защо не? Нали пируваха с мозъка на мъртвата му съпруга.

Приглушено изстена и избърса лице със свободната си ръка, предизвиквайки нова болка от раната? Дланта му беше хлъзгава от пот.

От какво точно му казваше Каролин да се пази? От следите на белия човек, каквото и да означаваше това. Добави ли още нещо? Може би да, а може би не. Не си спомняше със сигурност, но имаше ли значение? Това беше само един сън, за Бога, и извън фантастичния свят, описван в жълтата преса, сънищата не означаваха и не доказваха нищо. Когато човек заспеше, умът му сякаш се превръщаше в човек, който рови из кофите за боклук на почти ненужната краткотрайна памет и търси не ценни и полезни неща, а само ярки и лъскави предмети. После ги сглобява в причудливи колажи — често поразителни, но най-вече наподобяващи бебешкото бръщолевене на Натали Дипно. Появи се кучето Розали, дори изчезналата шапка на Бил, но всичко това не означаваше нищо… освен че утре вечер Ралф нямаше да вземе едно от хапчетата, които медикът му даде, макар лявата ръка да го болеше много силно. Таблетката, която глътна по време на късните новини, не намали болката, както бе очаквал, но вероятно предизвика кошмара.

Успя да се изправи и седна на ръба на леглото. Главата му се замая — сякаш парашут се рееше из небето — и той затвори очи, докато усещането премина. Опипом намери лампата на нощното шкафче и я запали. Отвори очи и осветената от мекия жълт блясък част от спалнята му се стори много ярка и реална.

Погледна часовника до лампата. Едва 1:48 след полунощ. Чувстваше се напълно буден и нащрек. Стана, отиде в кухнята и сложи чайника на котлона. После се облегна на плота, като разсеяно масажираше превръзката под лявата си мишница и се опитваше да успокои пулсирането, което последното му приключение бе предизвикало. От чайника започна да се вдига пара и Ралф напълни с гореща вода чашата, в която бе пуснал пакетче „Време за сън“ — каква ирония — сетне отиде в хола. Отпусна се на креслото, без да си прави труда да запали лампата, защото уличното осветление му беше достатъчно.

„Ето ме на първия ред — помисли той. — Представлението може да започне.“

Времето минаваше. Пулсирането под мишницата му намаля, а чаят изстина. Изведнъж с крайчеца на окото си Ралф съзря някакво движение. Извърна глава в очакване да види Розали, но не беше тя, а двама мъже, които излизаха от къщата на отсрещната страна на Харис Авеню. Ралф не можеше да различи цветовете на сградата — оранжевите лампи, които преди няколко години бяха поставени в града, осигуряваха отлична видимост, обаче правеха възприемането на действителните цветове почти невъзможно. Но забеляза, че цветът на первазите е съвсем различен от останалите — това явно беше къщата на Мей Локър.

Двамата мъже бяха ниски, вероятно не повече от метър и двайсет, и бяха обкръжени от зеленикави ореоли. Носеха еднакви бели престилки, като онези в старите телевизионни документални филми. Единият държеше нещо. Ралф присви очи. Не можа да разбере какъв е предметът, но беше остър и… някак ненаситен. Приличаше на нож, но той не можеше да се закълне в това.

Първата му мисъл беше, че мъжете изглеждат като извънземни от филм за НЛО, които отвличат земните жители, а втората — че неусетно е заспал на креслото.

„Точно така, Ралф, това е поредното малко объркване, вероятно причинено от стреса, от нараняването и от онова проклето болкоуспокояващо хапче.“

Не забеляза нищо обезпокоително в двете фигури пред къщата на Мей Локър, с изключение на дългия остър предмет. Пък и плешивите мъже не се държаха подозрително — не се промъкваха крадешком и заплашително. Стояха на верандата, сякаш имаха право да бъдат там, в мрака и в този най-тих час на нощта. Бяха се обърнали един към друг и положението на телата и големите им плешиви глави напомняха двама приятели, водещи сериозен и цивилизован разговор. Изглеждаха разумни и интелигентни — космически пришълци, които по-скоро ще кажат „идваме в мир“, отколкото да те отвлекат, да напъхат сонда в задника ти и после да си записват как реагираш.

„Е, може би този сън не е същински кошмар. Това е нищо в сравнение с последния. От какво се оплакваш?“

Разбира се, че не се оплакваше. Стигаше му, че веднъж падна на пода. И все пак в този сън имаше нещо много обезпокоително. Имаше чувството, че е реален, за разлика от кошмара с Каролин. В края на краищата той се намираше в собствения си хол, а не на някакъв странен безлюден плаж, който никога не бе виждал. Седеше на обичайното си място, държеше чаша чай и когато поднесе пръсти към носа си, долови лекия мирис на сапуна, който използваше.

Изведнъж притисна ръка до превръзката си. Болката беше мимолетна и силна… но двамата дребни плешиви мъже в бели туники не изчезнаха — стояха пред очите му, на прага на Мей Локър.

„Няма значение какво мислиш, че чувстваш, Ралф, защото…“

— Мамка му! — тихо и дрезгаво изруга той. Стана и остави чашата на масичката. — Мамка му, това не е сън!

3.

Забърза към кухнята. Пижамата му се развяваше, старите износени чехли се тътреха и шляпаха, а мястото, където Чарли Пикъринг го бе намушкал, разпращаше из тялото му горещи талази болка. Грабна един стол и го занесе в малкото преддверие на апартамента. Там имаше вграден гардероб. Ралф отвори вратата, запали лампата, нагласи стола така, че да стигне до най-горната лавица, и се качи на него.

На лавицата цареше безпорядък от забравени вещи, повечето от които бяха на Каролин. Видът им прогони и последната капчица съмнение, че това е сън. Стара чанта, албум за снимки и множество други неща. Тези предмети му причиняваха много по-силна болка от раната, но в момента той нямаше време да мисли за това.

Подпря се на прашната лавица, за да запази равновесие и зарови из непотребните вещи, като през цялото време се молеше кухненският стол да издържи на тежестта му. Раната под мишницата вече пулсираше непоносимо и Ралф знаеше, че ще я разкървави, ако не престане с тази гимнастика, но…

„Сигурен съм, че е някъде тук… Е, почти…“

Бутна настрана кутията за стръв и рибарското кошче. Зад тях имаше купчина списания. Отмести ги, изпращайки във въздуха облак прах. Старата чанта на Каролин падна на пода и се отвори, разпръсквайки във всички посоки ярко оцветени бонбони. Ралф се надигна на пръсти. Вероятно си въобразяваше, но му се стори, че кухненският стол всеки момент ще се счупи.

Помисли си го и в същия миг столът изскърца и започна бавно да се плъзга по дъсчения под. Той не обърна внимание на това, нито на пулсиращата болка или на гласа, който го предупреждаваше да престане, защото сънува в будно състояние, също както пишеше в книгата на Хол. И макар че онези дребни човечета на отсрещния тротоар всъщност не съществуваха, той наистина стоеше върху този пързалящ се стол и можеше да си счупи крака. И какво щеше да обясни, ако някой любопитен доктор от „Спешно отделение“ го попита как се ударил?

Пъшкайки, отмести една картонена кутия, от която като някакъв странен заострен перископ стърчеше коледна звезда и в далечния ляв ъгъл на лавицата видя онова, което търсеше — калъф, в който имаше стар бинокъл „Цайс“.

Слезе от стола, приближи го до рафта и отново се качи. Пак не можа да стигне бинокъла, затова сграбчи рибарската мрежа, която лежеше между кошчето и кутията за стръв и при втория опит успя да издърпа калъфа. Примъкна го към себе си и слезе от стола. Стъпи накриво и глезенът го заболя. Залитна, размаха ръце, за да запази равновесие, и успя да не се блъсне в стената. Но когато тръгна към хола, усети нещо топло да тече под превръзката, В края на краищата беше успял да разкървави раната, Чудесно, прекрасна нощ… Но колко време бе ровил във вградения гардероб? Не знаеше, но му се струваше много дълго и беше сигурен, че плешивите докторчета ще са изчезнали, когато се върне при прозореца. Улицата ще е пуста и…

Замръзна на мястото си, Бинокълът се поклащаше на ремъка и оставяше дълга трапецовидна сянка на пода, където светлината от уличните лампи се открояваше като петно боя.

Дребни плешиви доктори? Така ли ги беше възприел? Да, разбира се, защото хората, които твърдяха, че са били отвлечени, ги наричаха така. Лекари от космоса. Специалисти по пъхане на сонди в задника от великото отвъдно. Но това не беше толкова важно, колкото…

„Ед използва този израз — помисли той. — В нощта, когато ми се обади и ме предупреди да стоя настрана от него и неговите интереси. Лекарят му казал за Пурпурния крал, за центурионите и за всичко останало.“

— Да — прошепна Ралф и кожата на гърба му настръхна. — Точно така. Лекарят му казал. Дребният плешив доктор.

Приближи се до прозореца и видя, че двамата непознати са още там, но сега стояха на тротоара. Всъщност бяха точно под една от онези проклети оранжеви лампи. Усещането, че Харис Авеню прилича на изоставена сцена след вечерен спектакъл, го обсеби отново със странна и завладяваща сила… но вече с различен подтекст. Преди всичко сцената не беше пуста. Бе започнало някакво зловещо нощно представление в нещо, което двете чудати същества несъмнено смятаха за празен театър.

„Какво ли щяха да направят, ако знаеха, че имат публика — зачуди се Ралф. — Какво ли щяха да ми сторят?“

Плешивите доктори сега се държаха като хора, които са постигнали споразумение. В момента те съвсем не приличаха на лекари въпреки белите престилки, а на работници, излезли от нощна смяна от някой завод или фабрика. Приятели, спрели се пред портата за минута-две, за да довършат разговор, който не може да почака, докато стигнат до най-близкия бар.

Ралф извади бинокъла, вдигна го към очите си и изгуби минута-две, за да го фокусира, после установи, че е забравил да махне капачетата на окулярите. Направи го и погледна. Този път двете фигури, застанали под уличната лампа, мигновено се появиха в полезрението му — уголемени и идеално осветени, но размазани. Ралф отново нагласи фокуса и ги видя ясно. Дъхът му секна.

Зърна ги за не повече от три секунди. Сетне единият кимна и потупа събеседника си по рамото, Двамата се обърнаха и оставиха Ралф да гледа само плешивите им темета и облечените в бяло гърбове. Но той видя достатъчно, за да изпита силно безпокойство.

Беше изтичал да вземе бинокъла поради две причини — и двете продиктувани от неспособността му да повярва, че това е сън. Първо, искаше да се увери, че може да разпознае мъжете, ако някога го призоват да го стори. И второ, искаше да разсее тревожната мисъл, че вижда същества от друг свят.

Но вместо да разсее това убеждение, този бегъл поглед през бинокъла го засили. Дребните плешиви доктори сякаш нямаха определени черти. Вярно, че имаха лица — очи, нос и уста, но те изглеждаха странно заменими — досущ никелираните части на коли от един и същ модел. Може би бяха близнаци, но Ралф не мислеше така. По-скоро приличаха на манекени в универсален магазин, чиято неземна прилика не е резултат от генетично наследство, а от серийно производство.

Единствената особеност, която можеше да отдели и назове, беше неестествено гладката им кожа — никой от тях нямаше видими бръчки. Нито бенки, петна или белези, макар че тези подробности може би не се виждаха дори със силен бинокъл. Под необикновено гладката им кожа всичко беше субективно. Видя ги толкова за малко! Ако беше намерил бинокъла по-бързо, без да си играе със стола и с рибарската мрежа, и ако веднага бе разбрал, че капачетата са на окулярите, вместо да губи време да нагласява фокуса, можеше да си спести безпокойството, което изпитваше.

„Изглеждат като скицирани — помисли си в мига, преди съществата да му обърнат гръб. — Мисля, че именно това ме притеснява. Не еднаквите плешиви глави, белите престилки и дори липсата на бръчки. Очите им представляваха само кръгове, розовите ушички — завъртулки, надраскани с флумастер, а устата — две бързи и небрежни черти с бледорозова водна боя. Всъщност не приличаха нито на хора, нито на извънземни, а на импровизирани изображения на… Ами, не знам на какво.“

Беше сигурен в едно — доктори № 1 и № 2 бяха обвити в ярки ореоли, които през бинокъла изглеждаха златистозелени и осеяни с тъмни червеникавооранжеви петънца, подобни на искри от лагерен огън. Сиянията излъчваха чувство за сила и жизненост, за разлика от безизразните и безинтересни лица.

„Лицата ли? Не съм сигурен дали ще ги разпозная дори ако опрат пистолет в главата ми. Сякаш бяха създадени, за да бъдат забравени. Вярно, бяха плешиви, но ако носеха перуки или седяха, как щях да разбера, че са ниски? Може да ги позная по гладката кожа… а може би няма. Но ореолите… онези златистозелени сияния с червени петънца, въртящи се спираловидно в тях… Бих ги различил навсякъде. Но с тях нещо не беше наред. Какво?“

Отговорът изскочи в съзнанието на Ралф така внезапно и непринудено, както двете същества се бяха появили в полезрението му. Дребните доктори, обкръжени от ярки ореоли, нямаха ленти, виещи се от плешивите глави.

Тръгнаха по Харис Авеню по посока Строфорд Парк, движейки се с непринудеността на двама приятели, излезли на неделна разходка. Точно преди да напуснат кръга светлина, Ралф наклони бинокъла така, че да види предмета в ръката на Док № 1. Не беше нож, както предполагаше, но не и вещ, която спокойно би отминал, ако я забележи в ръката на непознат след полунощ.

Беше дълга ножица от неръждаема стомана.

4.

Чувството, че безпощадно го тласкат към отвора на някакъв тунел, където чакаха най-различни неприятни неща, се възвърна, но сега придружено от усещане за паника, защото Ралф бе сънувал мъртвата си съпруга. Искаше му се да изкрещи от ужас и той разбра, че ако не направи нещо, скоро ще вика на глас. Затвори очи и задиша дълбоко, опитвайки се да си представи различни храни — домат, картоф, сладолед, сандвич и брюкселско зеле. Доктор Джамал бе научил Каролин на този прост метод за отпускане, който често премахваше главоболието й. Методът понякога помагаше дори през последните шест седмици, когато туморът бе станал неконтролируем, и сега подейства. Сърцебиенето му премина и необходимостта да изкрещи започна да отслабва.

Дишайки дълбоко и мислейки за храна, той сложи капачките на окулярите. Ръцете му още трепереха, но не толкова силно. Постави бинокъла в калъфа, сетне вдигна внимателно лявата си ръка и погледна превръзката. В средата имаше червено петно с размерите на таблетка аспирин, но не се уголемяваше.

„Тук нещо не е наред, Ралф.“

Вярно, но това нямаше да му помогне да реши точно какво се е случило, нито какво ще направи по въпроса. Първата стъпка беше да прогони ужасния кошмар с Каролин и да прецени какво всъщност бе станало.

— Буден съм, откакто паднах на пода — каза той в тишината. — Знам го и наистина видях онези мъже.

Точно така. Видя и златистозелените ореоли около тях. И не беше само той. Ед Дипно също бе виждал такива неща, Ралф би заложил фермата си за това — ако имаше такава. Това обаче не го успокои кой знае колко. Какво значение имаше, че той и един параноик, който бие съпругата си, виждат едни и същи плешиви човечета?

„И ореолите, Ралф. Ед спомена и за тях.“

Е, не употреби същата дума, но Ралф беше сигурен, че Дипно спомена сиянията поне два пъти. „Ралф, понякога светът е пълен с цветове.“ Това беше през август, малко преди Джон Лийдекър да арестува Ед за насилие и неприлично поведение. Сетне, след около месец, когато се обади на Ралф по телефона, Дипно попита: „Виждаш ли вече цветове?“

Първо цветовете, после дребните плешиви доктори. Вероятно скоро щеше да се появи и Пурпурният крал. И все пак, какво трябваше да направи Ралф във връзка с онова, на което току-що стана свидетел?

Отговорът дойде с неочаквания, но добре дошъл проблясък на яснота. Най-важното беше не собственият му здрав разсъдък, нито ореолите или плешивите дребни докторчета, а Мей Локър. Току-що бе видял двама непознати да излизат от къщата й посред нощ… и единият от тях носеше потенциално смъртоносно оръжие.

Той набра 911.

5.

— Дежурен полицай Хейгън — обади се един женски глас. — С какво мога да ви помогна?

— Като слушате внимателно и реагирате бързо — твърдо отговори Ралф. Изражението на объркване и нерешителност, което се изписваше толкова често на лицето му от средата на лятото, беше изчезнало. Седнал изправен в креслото и сложил телефона на коленете си, той не приличаше на седемдесетгодишен старец, а на здрав и способен мъж на петдесет и пет. — Може би ще успеете да спасите живота на една жена.

— Сър, бихте ли казали името си и…

— Не ме прекъсвайте, ако обичате, полицай Хейгън — каза човекът, който вече не си спомняше последните четири цифри на телефонния номер на киноцентъра в Дери. — Събудих се преди малко, не можах да заспя отново и реших да поседя на креслото, Прозорецът ми гледа към Харис Авеню. Току-що видях…

Млъкна само за миг, като мислеше не за видяното, а за онова, което искаше да каже на полицай Хегън, Отговорът се появи бързо и непринудено, също като решението да се обади на 911.

— Видях двама мъже да излизат от къщата, намираща се на една пряка от магазина „Червената ябълка“. Домът е на една жена на име Мей Локър. „Л“ като Лексингтън, Госпожа Локър е много болна. — Замълча отново, но този път съзнателно, за да постигне максимален ефект, — Единият държеше ножица.

— Адресът? — попита полицай Хейгън.

Гласът й звучеше достатъчно спокойно, но Ралф почувства, че е успял да я разтревожи.

— Не го знам — отговори, — Намерете го в телефонния указател, полицай Хейгън, или кажете на колегите си да търсят жълта къща с розови первази близо до „Червената ябълка“. Вероятно ще се наложи да използват фенерче, за да я различат, защото проклетите улични лампи светят в оранжево, но няма начин да не я забележат.

— Да, сър, разбира се, но въпреки това ми трябва вашето име и телефонен номер за…

Ралф затвори. Седя и гледа телефона близо една минута в очакване да позвъни. Накрая реши, че ченгетата в участъка или не разполагат с уред за проследяване на обажданията, какъвто бе виждал в криминалните филми по телевизията, или не са го били включили. Това беше хубаво, но не даваше отговор на въпроса, какво да направи или да каже, ако измъкнеха Мей Локър нарязана на парчета от ужасната й жълто-розова къща.

Улицата беше тиха и осветена само от мощните лампи, които бяха строени в двете посоки като в някаква сюрреалистична перспектива. Пиесата — кратка, но наситена с драматизъм — явно бе свършила. Сцената отново опустя.

Е, не съвсем. От уличката между „Червената ябълка“ и железарския магазин накуцвайки изскочи Розали. Избелялата кърпа се развяваше около врата й. Днес не беше четвъртък, когато изнасяха кофите за боклук, където можеше да рови, и кучето бързо стигна до къщата на Мей Локър. Спря и заби нос в земята.

Ралф забеляза, че там блести нещо.

Отново извади бинокъла и го насочи към Розали. Мислите му пак се върнаха към десети септември — този път към срещата с Бил и Лоуис пред Строфорд Парк. Спомни си как Макгавърн бе прегърнал Лоуис през кръста и я беше повел по улицата, и как двамата му заприличаха на Фред Астър и Джинджър Роджърс. Но най-ясно от всичко помнеше разноцветните стъпки, които двамата оставяха. Следите на Лоуис бяха сиви, а на Бил — маслиненозелени. Тогава помисли, че халюцинира, но това бяха хубавите стари времена, преди да бе започнал да привлича вниманието на откачалки като Чарли Пикъринг и да вижда дребни плешиви доктори посред нощ.

Розали душеше по подобна следа — същият златистозелен ореол като на докторите. Ралф бавно отмести бинокъла от кучето и видя още стъпки — два реда, които отиваха към парка. Избледняваха, но бяха там.

Отново насочи бинокъла към Розали и изведнъж почувства прилив на обич към окаяното старо бездомно животно… и защо не? Нуждаеше ли се от финал и от абсолютно доказателство, че не сънува, Розали беше негов свидетел.

„Ако Натали беше тук и тя щеше да ги види“ — помисли Ралф… и после всичките му съмнения отново се опитаха да го завладеят. Наистина ли Натали щеше да ги види? Стори му се, че малката посегна да сграбчи бледите дири, оставени от пръстите му. Беше убеден, че тя се беше вторачила в цветята в кухнята, но как да го докаже?

„Но Розали… е там долу. Нали я виждаш?“

Единственият проблем беше, че Ралф забеляза следите едва когато кучето задуши по тротоара. Може би това бяха стъпките на пощальона и онова, което Ралф виждаше, беше плод на изтощеното му и копнеещо за сън съзнание…

Розали тръгна по Харис Авеню. Беше навела муцуна към тротоара и бавно размахваше опашка. Вървеше по златисто-зелените следи, оставени от докторите.

„Защо не ми кажеш какво проследява онова бездомно животно, Ралф? Възможно ли е куче да надушва дирите на една халюцинация? Но това са истински стъпки. Следите на белия човек, от когото Каролин ти каза да се пазиш. Знаеш това. Виждаш ги.“

— Това е лудост — прошепна Ралф. — Безумие!

Но наистина ли беше така? Сънят може би беше нещо повече. Ако действително съществуваше хиперреалност — а той можеше да потвърди това — имаше и предварително познание. Или призраци, които те навестяваха в съня и предсказваха бъдещето. Кой знае? Сякаш в стената на реалността се оеше открехнала някаква врата… и сега през нея влизаха всякакви нежелани неща.

Ралф беше сигурен в едно — следите бяха там. Той ги видя, а Розали ги надуши. През шестте месеца на безсъние бе открил множество странни и интересни неща и едното беше, че човешката способност за самозаблуда намалява до минимум между три и шест часа сутринта. Както сега…

Наведе се и погледна часовника на кухненската стена. Три и половина. Аха.

Отново вдигна бинокъла и видя, че Розали продължава да върви по следите на плешивите доктори. Ако в този час Харис Авеню беше оживена, минувачите щяха да забележат само едно бездомно псе, което безцелно души навсякъде. Но Ралф виждаше какво души кучето и най-после си позволи да повярва на очите си.

Изведнъж Розали вдигна глава. Ушите й щръкнаха. За миг изглеждаше почти красива — досущ ловджийска хрътка. После, няколко минути преди да блеснат фаровете на някаква кола, тя се върна по пътя, по който бе дошла, тичайки с онова накуцване, което караше Ралф да изпитва съжаление към нея. Като се замислеше, Розали беше само една старица от Харис Авеню, която дори не се утешаваше с игра на карти със себеподобните си. Тя се скри в уличката между „Червената ябълка“ и железарския магазин миг преди полицейската кола да завие и постепенно да освети улицата. Сирената не беше включена, но лампата се въртеше и озаряваше къщите и магазинчетата в тази част на Харис Авеню.

Ралф остави бинокъла на коленете си, наведе се и се вторачи в улицата. Сърцето му биеше толкова силно, че го усещаше в слепоочията си.

Патрулната кола мина съвсем бавно покрай „Червената ябълка“. Прожекторът, монтиран в дясната й страна, светна и лъчът се плъзна по фасадите на заспалите къщи в далечния край на улицата. Озари номера на дома на Мей Локър (и без бинокъл Ралф видя, че е 86), после стоповете примигаха и колата спря.

От нея слязоха двама униформени полицаи и се приближиха до къщата, без да съзнават присъствието на човека, наблюдаващ ги от тъмния прозорец на втория етаж, нито да виждат избледняващите златистозелени следи, по които стъпваха. Обсъдиха нещо и Ралф насочи бинокъла, за да ги види отблизо. Беше почти сигурен, че по-младият е ченгето, което бе дошло с Лийдекър в деня на арестуването на Ед. Нол? Така ли се казваше?

— Не — измърмори той. — Нел. Крис Нел. Или може би Джес.

Нел и партньорът му явно разискваха нещо сериозно. Накрая извадиха пистолетите и изкачиха тесните стълби на къщата. Нел вървеше отпред. Натисна звънеца, почака, сетне отново позвъни. Този път задържа бутона цели пет секунди. Почакаха още малко, после другото ченге мина покрай Нел и също натисна звънеца.

„Може би е наясно с тайното изкуство да звъниш на вратата — помисли Ралф. — Вероятно го е изучил, след като е отговорил на някоя розенкройцерска обява във вестника.“

Но този път методът на полицая претърпя поражение. Никой не отваряше вратата и Ралф не беше изненадан. Независимо от странните плешиви човечета с ножицата, той се съмняваше дали Мей Локър изобщо е в състояние да стане от леглото.

Но щом е прикована към постелята, тя вероятно има придружителка, която да й носи храна, да я води до тоалетната и да…

Крис Нел — или може би Джес — отново излезе отпред. Този път се отказа от звънеца и предпочете стария изпитан метод — потропа на вратата. Направи го с левия юмрук. В дясната ръка още стискаше пистолета.

Изведнъж в съзнанието на Ралф се появи един ужасен образ — ясен и убедителен като ореолите, които виждаше. Жена, която лежи в леглото с кислородна маска на устата и носа. Изцъклените й очи се взираха, без да виждат. Гърлото й беше прерязано. Завивките и нощницата й бяха напоени с кръв. Недалеч от нея, на пода, лежеше по лице друга жена — придружителката. На гърба й имаше пет-шест прободни рани, направени от ножицата на Док № 1. И Ралф знаеше, че ако повдигне розовата й нощница, всяка от раните ще прилича на неговата. Досущ голяма точка, изрисувана от дете, което се учи да пише.

Примига, опитвайки се да прогони страшното видение, но то не изчезна. Почувства тъпа болка в ръцете и видя, че е стиснал юмруци, а ноктите му са впити в дланите. Разпери пръсти и ги вкопчи в краката си. Жената в розовата нощница мръдна — беше жива. Но може би не за дълго — докато онези две тромави ченгета не решаха да предприемат нещо по-решително, отколкото да стоят на верандата и да натискат звънеца.

— Хайде, момчета — прошепна Ралф. — Влизайте. Какво ще кажете?

„Знаеш, че всичко, което виждаш, е само във въображението ти — обезпокоен си помисли той. — Може би там наистина има две мъртви жени, но ти не знаеш това, нали? Не е като с ореолите или с дирите…“

Да, знаеше го. Знаеше също, че никой не отваря вратата на № 86 на Харис Авеню и това не вещаеше нищо добро за старата съученичка на Бил Макгавърн. Ралф не видя кръв по ножицата в ръката на Док № 1, но като се имаше предвид качеството на допотопния бинокъл, това не доказваше много. Пък и преди да излезе от къщата, плешивият вероятно я беше избърсал. Мисълта премина в съзнанието на Ралф и в същия миг въображението му добави окървавена хавлия, захвърлена до мъртвата придружителка в розова нощница.

— Хайде, вие, двамата — прошепна той. — Господи, цяла нощ ли ще стоите там?

По Харис Авеню проблеснаха други фарове. Пристигна един Форд без опознавателни знаци, но с примигваща червена лампа на таблото. Човекът, който слезе от него, беше в цивилно облекло — поплинено яке и синя плетена шапка. Може би новодошлият беше Джон Лийдекър, макар детективът да бе казал на Ралф, че ще се появи чак по обед. Не беше необходимо да използва бинокъла, за да се увери, че не е Лийдекър. Този мъж беше много по-слаб и имаше черни мустаци. Ченге № 2 отиде да го посрещне, а Крис (или Джес) Нел се скри зад къщата на госпожа Локър.

Настъпи пауза, каквато толкова удобно използват във филмите. Ченге № 2 пъхна пистолета в кобура. Заедно с новодошлия детектив застанаха пред стъпалата на госпожа Локър и започнаха да разговарят, като от време на време поглеждаха към затворената врата. Един-два пъти униформеният полицай направи няколко крачки в посоката, в която бе тръгнал Нел, но цивилният го хвана за ръката и го спря. Говориха още малко. Ралф впи пръсти в крака си и издаде гърлен звук на отчаяние.

Бавно изминаха още няколко секунди и после всичко стана изведнъж по онзи объркан, неподреден и неубедителен начин, по който се развиват аварийните ситуации. Пристигна още една полицейска кола. Къщата на госпожа Локър и съседните жилища бяха ярко осветени от кръстосващи се червени и жълти светлини. Новодошлите две униформени ченгета слязоха, отвориха багажника и извадиха някакво огромно приспособление, което приличаше на преносим уред за мъчение. Според Ралф това бяха така наречените „Челюсти на живота“. След голямата буря през пролетта на 1985, завършила със смъртта на повече от двеста човека, много от които се удавиха, затворени в колите си, учениците от Дери се забавляваха с тези неща.

Докато двамата полицаи носеха „Челюстите на живота“, външната врата на къщата до госпожа Локър се отвори и Стан и Джорджина Ебърли излязоха на верандата си. Бяха по халати и побелелите коси на Стан стърчаха на кичури, което накара Ралф да се замисли за Чарли Пикъринг. Насочи бинокъла, огледа любопитните им развълнувани лица и отново го сложи на коленете си.

Следващото превозно средство, което се появи, беше линейката на градската болница. Сирената й беше изключена заради късния час, но на покрива имаше цяла редица червени лампи, които се въртяха лудешки. Сцената приличаше на кадър от любимите филми на Ралф — с Мръсния Хари — само че без звук.

Двете ченгета оставиха „Челюстите на живота“ насред моравата пред къщата. Детективът с якето се обърна към тях и вдигна ръце с разперени длани, сякаш искаше да каже: „Какво мислите да правите с това нещо? Да разбиете проклетата врата?“ В същата секунда се появи Нел. Клатеше глава.

Детективът се обърна рязко, мина покрай Нел и партньора му, изкачи стълбите, вдигна крак и ритна външната врата на Мей Локър. Спря, за да смъкне ципа на якето си и вероятно да освободи достъпа до пистолета си, и влезе, без да поглежда назад.

На Ралф му се дощя да изръкопляска.

Нел и партньорът му се спогледаха неуверено, сетне последваха детектива. Ралф се приведе и сега беше толкова близо до прозореца, че дъхът, излизащ от ноздрите му, извайваше розички от мъгла върху стъклото. От линейката слязоха трима мъже в болнични дрехи, които изглеждаха оранжеви под силния блясък на уличните лампи. Единият отвори задните врати и всички застанаха там, бръкнаха в джобовете си и зачакаха да разберат дали ще има нужда от тях. Двете ченгета, които занесоха „Челюстта на живота“ на моравата на госпожа Локър, се спогледаха, свиха рамене, взеха приспособлението и го понесоха обратно към патрулната кола. На тревата останаха няколко дълбоки следи.

„Дай Боже, Мей Локър да е добре — помисли Ралф. — Тя и придружителката й.“

Детективът се появи на прага и направи знак на мъжете от линейката. Сърцето на Ралф се сви. Двама от санитарите извадиха сгъваема носилка, а третият остана на мястото си. Мъжете с носилката тръгнаха пъргаво, но не тичаха и когато санитарят до линейката запали цигара, Ралф изведнъж разбра, че Мей Локър е мъртва.

6.

Стан и Джорджина Ебърли тръгнаха покрай ниския жив плет, който разделяше дворовете на двете къщи. Бяха се прегърнали през кръста и изглеждаха уплашени.

Наизлязоха и други съседи — или събудени от мълчаливия блясък на светлините, или защото телефонната мрежа в тази част на Харис Авеню вече работеше. Повечето бяха старци („Ние, в златната възраст“, както обичаше да казва Бил Макгавърн, иронично повдигнал вежда) — мъже и жени, чийто сън беше лек и лесно нарушим по това време. Ралф изведнъж осъзна, че Ед, Хелън и бебето Натали са най-младите хора тук… а сега ги нямаше.

„Бих могъл да сляза долу — помисли той. — Напълно ще пасвам на картинката. Просто още един от «златната възраст».“

Ала не можеше да го направи. Краката му сякаш бяха омотани с въже и беше сигурен, че ако се опита да стане, ще се сгромоляса на пода. Затова остана да гледа през прозореца представлението, което се разиграваше на обикновено празната по това време сцена… с изключение на Розали. Ралф бе създал тази пиеса, и то с едно-единствено анонимно телефонно обаждане. Санитарите се появиха с носилката, но този път вървяха по-бавно заради покритото с чаршаф тяло, което лежеше върху нея. По завивката играеха сини и червени светлини. Виждаха се очертанията на крака, ръце и глава.

Изведнъж Ралф бе тласнат отново в съня. Под чаршафа видя не Мей Локър, а съпругата си. Всеки момент главата й щеше да се разцепи и оттам щяха да заизвират черните буболечки, затлъстели от пируването със заболелия й мозък.

Той вдигна длани към очите си. От гърлото му се изтръгна някакъв нечленоразделен звук — смесица от скръб и ярост, ужас и изтощение. Дълго седя така. Искаше му се да не бе виждал всичко това и наивно се надяваше, че ако наистина има тунел, няма да го накарат да влезе в него. Ореолите бяха странни и красиви, но не дотолкова, че мигновено да изместят онзи страшен кошмар, в който Ралф бе видял Каролин заровена в пясъка, ужаса на изгубените будни нощи или покритото с чаршаф тяло.

Искаше много повече, отколкото представлението да свърши. Седеше на креслото, притиснал длани до клепачите на затворените си очи и единственото му желание беше всичко да свърши. За пръв път през двайсет и петте хиляди дни от живота си Ралф Робъртс осъзна, че иска да умре.

ДЕВЕТА ГЛАВА

1.

На стената на стаичката, която служеше за кабинет на детектив Джон Лийдекър, имаше филмов плакат, вероятно купен за два-три долара от някоя видеотека. На него беше изобразен слонът Дъмбо, а вълшебните му уши бяха наострени. На лицето му беше залепена снимка на Сюзан Дей, а отдолу някой бе нарисувал пътен знак с надпис „ДЕРИ 250“.

— Очарователно — коментира Ралф. Лийдекър се засмя.

— Не е много редно в политическо отношение, нали?

— Меко казано — отговори Ралф, като се чудеше как би го изтълкувала Хелън.

Беше два и петнайсет в един облачен и мразовит понеделник и двамата току-що бяха дошли от Областния съд, където Ралф даде показания във връзка с инцидента с Чарли Пикъринг. Разпитва го помощник-прокурорът — млад човек, на когото още не му беше поникнала брада.

Лийдекър го придружи, както обеща, седна в ъгъла и не каза нищо. Донесе му и кафе, но течността от автомата в приемната в полицейския участък беше неприятна на вид. Ралф предпазливо пийна от кафето и с облекчение установи, че вкусът му е малко по-добър.

— Захар? Сметана? — попита детективът. — Пистолет да го застреляш?

Ралф се усмихна и поклати глава.

— Не е лошо… макар че може би не трябва да вярваш на преценката ми. От лятото пия само по две чаши на ден и всяко кафе ми се струва хубаво.

— И аз съм така с цигарите. Колкото по-малко пуша, толкова повече ми се услаждат. Порокът е гадно нещо.

Той извади кутийка с клечки за зъби, взе една и я пъхна в ъгълчето на устата си. После сложи чашата с кафето върху компютъра, приближи се до плаката с Дъмбо и започна да маха кабърчетата в ъглите.

— Не го прави заради мен — каза Ралф. — Кабинетът е твой.

— Грешиш.

Лийдекър внимателно отлепи старателно изрязаната снимка на Сюзан Дей, смачка я на топка и я хвърли в кошчето за боклук. После нави на руло плаката.

— Така ли? Защо тогава името ти е на вратата?

— Името е моето, но кабинетът принадлежи на теб и на останалите данъкоплатци, Ралф. Както и на всеки репортер с видеокамера, който случайно влезе тук. Покажат ли този плакат по новините, ще си имам големи неприятности. Забравих да го сваля от стената, когато си тръгвах в петък вечерта, и не съм идвал тук в събота и неделя — нещо, което ми се случва много рядко.

— Предполагам, че не си го закачил ти — каза Ралф и премести някакви книжа, за да седне на единствения друг стол в малкия кабинет.

— Не. Някои от колегите ми бяха организирали увеселение в петък следобед. Имаше всичко — торта, сладолед и подаръци. — Лийдекър зарови в бюрото си и извади ластиче. Стегна го около навития на руло плакат, погледна го насмешливо и го хвърли в кошчето. — Получих комплект гащета с изрязана предна част, кутийка вагинален гел с аромат на ягоди, пакетче брошури против абортите, в което имаше и една комична книжка, озаглавена „Нежеланата бременност на Денис“ и онзи плакат.

— Рожден ден ли имаше?

— Не — отговори Лийдекър, изпука с кокалчетата на пръстите си, въздъхна и погледна към тавана. — Момчетата празнуваха новата ми задача.

Ралф видя бледи проблясъци на синьо сияние около лицето и раменете му, но в случая не се наложи да се опитва да ги разгадава.

— Сюзан Дей, нали? Възложили са ти да я охраняваш, докато е в града.

— Позна. Е, щатската полиция също ще бъде тук, но в случаи като този те се придържат повече към регулиране на уличното движение. Може да има хора и от ФБР, обаче те обикновено стоят настрана, снимат и си показват тайния знак на клуба.

— Тя има лична охрана, нали?

— Да. Не знам колко са и дали ги бива. Тази сутрин говорих с шефа им. Беше много точен, но ще трябва да сложим и наши момчета. Петима, според заповедите, които получих в петък. Аз и още четирима, които ще се явят доброволно веднага щом им наредя. Целта е… Чакай малко… Това ще ти хареса… — Лийдекър прерови книжата на бюрото си, намери листа, който търсеше, и го вдигна. — Да се осигури силно присъствие и отлична видимост.

Остави листа и се ухили, но не много весело.

— С други думи, ако някой се опита да застреля онази кучка или да я напръска с киселина, искаме Лизет Бенсън и другите репортери поне да заснемат факта, че сме били там.

— Как е възможно да мразиш някого толкова силно, след като дори не го познаваш?

— Ненавиждам я, Ралф. Виж какво, аз съм католик, майка ми също беше католичка и децата ми — ако някога имам такива — ще бъдат католици. Това е страхотно. Да бъдеш католик е чудесно. Дори мога да ям месо в петък. Но ако мислиш, че подкрепям идеята абортите да станат отново незаконни, дълбоко грешиш. Аз съм католик, ала разпитвам мъжете, които бият децата си с гумени маркучи или ги блъскат по стълбите, след като цяла нощ са пили хубаво ирландско уиски и са станали сантиментални към майките им.

Бръкна в пазвата си и извади малък златен медальон.

— Мария, майката на Исус. Нося го от тринайсетгодишен. Преди пет години арестувах един тип, който имаше същия медальон. Беше сварил двегодишния си доведен син. Не те лъжа. Сложил на печката голяма тенджера и когато водата завряла, хванал детето за глезените и го пуснал вътре, сякаш е омар. И то само защото момченцето се напишквало в леглото. Видях трупа и трябва да ти кажа, че след такова нещо снимките на абортите с вакуум, които задниците от „Право на живот“ обичат да показват, изглеждат направо прекрасно.

Гласът на детектива започна леко да трепери.

— Най-ясно си спомням как онзи тип плачеше, стискаше медальона на Светата Дева и повтаряше, че иска да се изповяда. Накара ме да се гордея, че съм католик, Ралф… а що се отнася до папата, смятам, че той няма право на мнение, докато не отгледа дете или поне една година не се грижи за ненормални бебета.

— Добре. Какъв е проблемът ти със Сюзан Дей?

— Бунтува шибаните духове — извика Лийдекър. — Идва в моя град и аз трябва да я охранявам. Чудесно. Разполагам със способни хора и ако ми провърви, мисля, че ще я изпратя по живо, по здраво, но какво ще стане преди това? А после? Мислиш ли, че й пука? Смяташ ли, че шефовете на „Женска солидарност“ дават пукната пара за страничните ефекти?

— Не знам.

— Привържениците на „Женска солидарност“ не са по-малко склонни към насилие, отколкото „Приятели на живота“ и не се различават много от тях по отношение на важните въпроси. Знаеш ли за какво всъщност ставаше дума, когато започна всичко това?

Ралф се опита да си спомни първия разговор с Хамилтън Девънпорт за Сюзан Дей. За миг всичко се върна в паметта му, но после изчезна. Безсънието отново спечели. Той поклати глава.

— За най-обикновени местни регулационни разпоредби — каза Лийдекър и се изсмя с отвращение и презрение. — Страхотно, а? В началото на лятото двама от нашите по-консервативни градски съветници, Джордж Танди и Ема Уийтън, написаха петиция до зоналния комитет с искане да преразгледа района, в който се намира „Женска солидарност“. Идеята им беше да направят така, че клиниката да престане да съществува. Схващаш ли?

— Разбира се.

— Аха. И така, привържениците на „Право на избор“ канят Сюзан Дей да дойде в града и да изнесе реч, за да им помогне да поведат война със защитниците на живота. Единственият проблем е, че последните не са имали възможността да регулират район 7 и хората от „Женска солидарност“ са знаели това. По дяволите, една от директорките им, Джун Холидей, е в Градския съвет. Тя и онази кучка Уийтън се плюели, когато се разминавали в коридора… Преразглеждането на въпроса с район 7 беше химера още от самото начало, защото всъщност „Женска солидарност“ е болница като градската, която се намира на един хвърлей място. Променят ли регулационните закони, за да забранят „Женска солидарност“, трябва да направят същото с една от трите болници в Дери Каунти — третият по големина окръг в щата Мейн. Това никога няма да се случи, но всичко е наред, защото въпросът не е там. Важното е всеки да отстоява позицията си до край. А за повечето привърженици на свободния избор — да докажат, че са прави.

— Не те разбирам.

— Не е достатъчно една жена да влезе там и да се отърве от досадната рибка в корема си винаги когато пожелае. „Право на избор“ искат спорът да приключи. Държат хора като Дан Далтън да признаят, че те са прави, а това никога няма да стане. По-скоро арабите и евреите ще решат, че всичко е било грешка, и ще хвърлят оръжията. Аз съм „за“ правото на жената да прави аборт, ако действително се налага, но ми се повръща от отношението на „Право на избор“ — мислят се за непогрешими. Те са новите пуритани. Хора, които мислят, че ако не разсъждаваш като тях, ще отидеш в ада… Само дето смятат, че това е място, където единствената музика, която можеш да слушаш, е народната, а единствената храна — пилешката пържола.

— Явно си много огорчен.

— Опитай се три месеца да седиш върху буре с барут и ще видиш как ще се почувстваш. Кажи ми, мислиш ли, че Пикъринг щеше да ти забие ножа, ако не бяха „Женска солидарност“, „Приятели на живота“ и Сюзан Дей?

Ралф привидно се замисли по въпроса, но всъщност наблюдаваше ореола на Джон Лийдекър. Сиянието беше тъмносиньо, но краищата бяха обагрени в бързо променяща се зеленикава светлина. Именно периферията привлече вниманието му. Мислеше, че има представа какво означава оттенъкът.

— Предполагам, че нямаше.

— И аз. Раниха те в една война, чийто изход е предопределен, Ралф. И няма да бъдеш последният. Но ако отидеш при хората от „Право на избор“ или при Сюзан Дей и им покажеш превръзката и кажеш: „Това е отчасти по ваша вина, затова, поемете я“, те ще вдигнат ръце и ще извикат: „О, не, Божичко, съжаляваме, че са те ранили, Ралф. Ние мразим насилието, но вината не е наша. «Женска солидарност» трябва да функционира, на барикадите ни трябва да има хора и ако е необходимо, ще се пролее малко кръв.“ Но цялата работа не е заради „Женска солидарност“ и това ме вбесява. Тук става дума за…

— Абортите.

— Не, по дяволите. В щата Мейн и съответно в Дери правото на аборт е осигурено, независимо какво ще каже в петък вечерта Сюзан Дей. Главният въпрос е кой отбор е най-добрият. И на чия страна е Господ. Кой е прав. Иска ми се всички да запеят „Ние сме шампионите“ и да се напият.

Ралф отметна назад глава и се засмя. Лийдекър също.

— Затова ти казвам, че са задници. Но наши. Може и да ти звучи смешно, но не се шегувам. „Женска солидарност“, „Приятели на живота“, „Хляб наш насъщен“… Всички са наши, от Дери, и аз искам да се грижа за своя град. Ето защо поех задачата и ще я изпълня. Но ще трябва да ми простиш, че не съм толкова запален по идеята да охранявам някаква дългокрака красавица от Ню Йорк, която ще дойде и ще си замине с достатъчно материал за новата си книга… Ще говори каква прекрасна малка общност сме и когато се върне в апартамента си на Парк Авеню, ще каже на приятелите си, че още не е успяла да измие от косите си вонята от нашите заводи за хартия… и ако ни провърви, цялата история ще утихне, без никой да пострада.

Ралф вече беше сигурен какво означават зеленикавите проблясъци.

— Но ти се страхуваш, нали? — попита той. Лийдекър го погледна изненадан.

— Личи ли ми?

— Малко — отговори старецът и помисли: „Това се вижда само в ореола ти, Джон.“

— Да, страхувам се. Лично за себе си се боя да не объркам нещо. А на професионално ниво се опасявам да не й се случи нещо, докато я охранявам. По отношение на града съм ужасен какво би могло да стане, ако има сблъсъци и злият дух излезе от бутилката… Искаш ли още кафе, Ралф?

— Не, благодаря. И без това след малко си тръгвам. Какво ще стане с Пикъринг?

Всъщност не му пукаше много за съдбата на Чарли, но голямото ченге вероятно щеше да си помисли за странно, ако първо попиташе за Мей Локър. Можеше да се усъмни.

— Стив Андерсън — помощник-прокурорът, който те разпитва — и служебно назначеният адвокат на Пикъринг вероятно в момента се споразумяват. Адвокатът ще каже, че ще пледира за нападение втора степен. Андерсън ще настоява да затворят Пикъринг завинаги и ще държи на опит за убийство. Адвокатът ще се престори на потресен и утре приятелчето ти ще бъде обвинено в нападение със смъртоносно оръжие. Ще има процес. После, може би през декември, но по-вероятно в началото на следващата година, ще бъдеш призован като главен свидетел.

— Гаранцията?

— Вероятно ще бъде около четирийсет хиляди долара. Може да се отърве с десет процента, ако остатъкът е осигурен в случай на бягство, но Чарли Пикъринг няма къща, нито кола и дори часовник. Накрая може да се върне в „Джунипър Хил“, но това не е целта на играта. Ще го приберем на топло, за да не се разхожда свободно по улиците. С хора като него това е най-важното.

— Има ли вероятност „Приятели на живота“ да платят гаранцията му?

— Не. През последната седмица Ед Дипно прекара много време с него. Двамата пиеха кафе в магазинчето за тестени изделия. Мисля, че Ед му е обяснявал за центурионите и Диамантения крал…

— Той каза Пурпурния крал.

— Все едно. Но преди всичко му е внушавал, че ти си дясната ръка на дявола и как само един умен, смел и предан човек като Чарли Пикъринг може да те отстрани от сцената.

— Изглежда го смяташ за много пресметлив и подъл — каза старецът, припомняйки си какъв беше Ед Дипно, когато играеха шах, преди Каролин да се разболее.

Тогава Ед беше интелигентен, изтънчен, цивилизован и мил човек. Ралф още не можеше да се примири с мисълта, че през юли 1992 е видял не друг, а именно Ед.

— Не само пресметлив и подъл, но и опасен — каза Лийдекър. — За него Чарли беше само инструмент като ножа, с който белиш ябълки. Ако острието се счупи, не тичаш при ножаря да ти го смени, защото е по-трудно, а го изхвърляш и си купуваш нов. Така се отнася Ед с хора като Чарли. И след като Дипно представлява „Приятели на живота“ — поне засега — не би трябвало да се тревожиш, че Пикъринг ще излезе под гаранция. През следващите дни той ще бъде по-самотен и от Робинзон Крузо. Схващаш ли?

— Да — отговори Ралф и се ужаси, когато установи, че изпитва съжаление към Чарли. — Искам да ти олагодаря, че не каза името ми на репортерите… Ако си бил ти, разбира се.

В колонката за произшествия в „Дери Нюз“ накратко се споменаваше за инцидента, но пишеше, че Чарлс X. Пикъринг е бил арестуван за „незаконно притежаване на оръжие“.

— Понякога ние ги молим за някоя услуга, друг път — те — каза Лийдекър и се изправи. — Така стават нещата в действителния свят. Ако онези откачалки от „Приятели на живота“ и педантите от „Женска солидарност“ разберат за това, задачата ми много ще се улесни.

Ралф извади навития на руло плакат от кошчето за боклук и застана до бюрото на Лийдекър.

— Може ли да го взема? Познавам едно момиче, което може да го хареса. Поне след година-две.

Детективът разпери ръце.

— Разбира се. Приеми го като малка награда, задето си добросъвестен гражданин. Само не искай гащетата с дупка отпред.

Ралф се засмя.

— И през ум не ми е минавало.

— Радвам се, че дойде, Ралф. Благодаря.

— Няма защо.

Той се ръкува с детектива и тръгна към вратата. Имаше чувството, че е лейтенант Коломбо от телевизионния сериал — липсваха му само пурата и раздърпаният шлифер. Сложи ръка на валчестата дръжка, после спря и се обърна.

— Може ли да те попитам за нещо, което няма връзка с Чарли Пикъринг?

— Казвай.

— Сутринта в „Червената ябълка“ чух, че госпожа Локър, съседката ми, е починала през нощта. Не се изненадах, защото имаше емфизем. Но между тротоара и градината й беше опъната полицейска лента, а на вратата имаше бележка, че къщата е запечатана от полицията. Знаеш ли нещо по въпроса?

Лийдекър го изгледа толкова продължително и изпитателно, че Ралф би се почувствал адски неудобно… ако не беше ореолът на детектива. В него нямаше нищо, което да загатва, че го подозира.

„Господи, Ралф, ти приемаш тези неща твърде сериозно, нали?“

Е, може би да, може би не. Във всеки случай Ралф се радваше, че зеленикавите проблясъци по краищата на сиянието на Лийдекър не се появиха.

— Защо ме гледаш така? Съжалявам, ако съм попитал за нещо, което не трябва.

— Съвсем не. Малко е странно, това е всичко. Ако ти разкажа, ще си държиш ли устата затворена?

— Да.

— Притеснявам се за съседа ти долу. Чуя ли думата дискретност, професорът е последният, за когото се сещам.

Ралф се засмя от сърце.

— Няма да му кажа нищо, но ми е интересно, че го споменаваш. Бил и госпожа Локър са били съученици.

— Господи, не мога да си представя професора като ученик. А ти?

— До известна степен — отговори Ралф, но картината, която се появи във въображението му, беше изключително странна — Бил Макгавърн като кръстоска между малкия лорд Фаунтлерой и Том Сойер, с бричове, дълги бели чорапи… и сламена шапка.

— Не сме сигурни какво точно се е случило с госпожа Локър — рече Лийдекър. — Малко след три часа сутринта в полицията се обадил някакъв мъж, който твърдял, че току-що бил видял двама мъже с ножица да излизат от къщата й.

— Убита ли е била? — възкликна Ралф, осъзнавайки едновременно две неща — звучеше по-искрено, отколкото бе очаквал, и току-що бе минал по един мост.

Не го беше изгорил след себе си — поне засега, но нямаше да може да се върне, без да му се наложи да обяснява много неща. Лийдекър вдигна ръце и сви рамене.

— Дори да е била убита, това не е станало с ножица или някакъв друг остър предмет. По тялото й няма рани.

Това поне беше успокояващо.

— От друга страна, възможно е да изплашиш някого до смърт — особено възрастен и болен човек — добави детективът. — Както и да е. Ще ти го обясня по-лесно, ако ти разкажа какво знам. Ще бъда кратък.

— Разбира се. Извинявай.

— Искаш ли да чуеш нещо смешно? Първият, за когото се сетих, когато прегледах списъка на обажданията в полицията, беше ти.

— Заради безсънието, нали? — спокойно попита Ралф.

— Да, и защото анонимният мъж е казал, че вижда двамата мъже от прозореца си. Твоят прозорец гледа към Харис Авеню, нали?

— Да.

— Аха. Мислех дори да прослушам записа, после се сетих, че ще идваш днес. Пък и нали отново спиш, а?

Без да се колебае нито за миг, Ралф подпали моста, по който току-що бе минал.

— Е, не спя така, както на шестнайсет години, когато учех и работех, но ако аз бях човекът, който снощи е звънял на 911, значи съм го направил насън.

— Точно както предполагах. Пък и защо ще се обаждаш анонимно, ако видиш нещо по-необичайно на улицата?

— Не знам — каза Ралф и си помисли: „Но ако предположиш, че не беше малко по-необичайно, а направо невероятно?“

— И аз. Вярно, че от твоя хол се вижда Харис Авеню, но в съседство има трийсетина други къщи, които също гледат натам… Пък и онзи, който се е обадил, казал, че е у дома, но може да е излъгал, нали?

— Да. Пред „Червената ябълка“ има телефонен автомат, откъдето би могъл да се обади. И още един пред магазина за алкохол. Както и няколко в Строфорд Парк — ако работят, разбира се.

— Всъщност в парка има четири автомата и всички работят. Проверихме.

— Защо ще лъже откъде се обажда?

— По всяка вероятност, защото е излъгал и за останалото. Както и да е, Дона Хейгън каза, че гласът бил младежки и самоуверен. — Едва изрекъл последните думи, Лийдекър трепна и се хвана за главата. — Не исках да кажа точно това, Ралф. Съжалявам.

— Няма нищо. Фактът, че гласът ми звучи пенсионерски, не е новост за мен. Аз действително съм старец. Продължавай.

— Крис Нел се появил пръв на сцената. Спомняш ли си го от деня, в който арестувахме Ед?

— Само името.

— Аха. Дежурен детектив е бил Стив Ътърбек. Способен човек.

„Мъжът със синята плетена шапка“ — помисли Ралф.

— Жената лежала мъртва в леглото си, но нямало следи от насилие. Нищо не било откраднато, макар че от възрастни жени като Мей Локър едва ли може да се задигне нещо — те нямат видеокасетофони, нито модерни стереоуредби. Но тя притежавала някоя и друга ценност и две-три красиви бижута. Не искам да кажа, че в къщата не е имало и по-хубави вещи.

— Но защо крадецът би взел някои, а не всички?

— Точно така. И още по-интересно — анонимният глас по телефона казал, че видял двама мъже да излизат от къщата, а вратата е била заключена отвътре. Имало и верига. Задната също била затворена. Следователно, ако Мей Локър е била мъртва, когато онези двамата са излезли, кой е заключил вратите?

„Може би Пурпурният крал“ — помисли Ралф и за свой ужас едва не го изрече на глас.

— Не знам. А прозорците?

— Залостени. Райберите също били спуснати. Стив каза, че на прозорците имало дори капаци. Според един от съседите миналата седмица госпожа Локър наела един младеж да ги постави.

— Да. Пийт Съливан, раздавачът на вестници. Видях го да прави това.

— Мистерии от криминален роман. Преди да тръгна за съда за срещата си с теб, пристигнаха предварителните резултати от аутопсията. Хвърлих им един поглед. Мей Локър е починала от сърдечен удар. Засега смятаме онзи, който се е обадил на 911, за смахнат, а инфарктът — за причинен от емфизема на жената.

— С други думи, случайно съвпадение.

Този извод можеше да му спести много неприятности, но Ралф долови съмнение в собствения си глас.

— Да, и на мен не ми харесва. Нито на Стив. Затова запечатахме къщата. Щатските съдебномедицински експерти ще я огледат от горе до долу. Вероятно ще започнат утре. Междувременно госпожа Локър беше откарана в Огъста за нова аутопсия. Кой знае какво ще излезе. Понякога резултатите са смайващи. Ще останеш изненадан.

— Предполагам.

Лийдекър хвърли клечката за зъби в кошчето, за миг сякаш се замисли, после лицето му се проясни.

— Хей, хрумна ми нещо. Да накарам някой да направи запис на онова телефонно обаждане и да ти го пусне. Може да познаеш гласа. Кой знае? Случвали са се и по-странни неща.

— Предполагам — повтори Ралф и се усмихна неспокойно.

— Както и да е, Ътърбек се занимава със случая. Хайде, ще те изпратя.

В коридора детективът отново изпитателно изгледа Ралф, който се почувства много по-неудобно, защото нямаше представа какво означава това. Ореолите пак бяха изчезнали.

Опитът му да се усмихне претърпя неуспех.

— Какво има? Да не би нещо да виси от носа ми?

— Не. Удивен съм колко добре изглеждаш след вчерашното преживяване. Особено в сравнение с начина, по който изглеждаше миналото лято… — Ако се дължи на пчелния восък, ще си купя цял кошер.

Ралф се засмя така, сякаш това беше най-забавното нещо, което бе чувал.

2.

1:42 след полунощ, вторник сутринта.

Ралф седеше на креслото и наблюдаваше как около уличните лампи се вие мъгла, Полицейските ленти висяха унило пред къщата на Мей Локър.

Беше спал само два часа и отново му бе хрумнало, че е по-добре да умре. Тогава нямаше да страда от безсъние. Край на дългото чакане на зората в омразното кресло. Край на дните, в които сякаш гледаше света през невидим щит като в едновремешните телевизионни реклами за паста за зъби. Тогава телевизията беше новост, косите му още не бяха побелели и винаги заспиваше пет минути, след като се бяха любили с Каролин.

„А хората продължават да ми казват, че изглеждам добре. Това е най-странното от всичко.“

Само че не беше така. Като се имаха предвид някои от нещата, които бе видял напоследък, хорските приказки бяха на последно място в списъка му на чудатости.

Отново се вторачи в къщата на Мей Локър. Според Лийдекър вратата е била заключена, но бе видял двамата дребни плешиви лекари да излизат от дома й, по дяволите.

Ала наистина ли ги беше видял?

Опита се да си припомни предишната нощ. Седеше на същото кресло, държеше чаша чай и си мислеше: „Представлението може да започва.“ И тогава видя онези дребни плешиви копелета да излизат от къщата на Мей Локър.

Дали не грешеше? Всъщност погледът му беше насочен към „Червената ябълка“. С крайчеца на окото си долови някакво движение и обърна глава да провери дали не е Розали. И в същия миг съзря дребните плешиви доктори, които стояха на верандата на Мей Локър. Вече не беше напълно сигурен дали е видял външната врата да се отваря — може би само бе предположил това. И защо не? Но онези двамата не бяха дошли по алеята пред къщата.

„Не можеш да бъдеш сигурен в това, Ралф.“

Можеше. В три часа сутринта Харис Авеню представляваше лунен пейзаж — би забелязал и най-малкото движение, появило се в полезрението му.

Бяха ли излезли доктори № 1 и 2 от външната врата? Колкото повече мислеше за това, толкова по-силни съмнения го обземаха.

„Какво стана после, Ралф? Може би се появиха от невидимия щит? Или са минали през вратата като призраци?“

Най-безумната идея беше, че това му се струваше най-правдоподобно.

„Какво? Минали са през шибаната врата? О, Ралф, ти се нуждаеш от помощ. Трябва да поговориш с някого за онова, което става с теб.“

Да. Беше убеден в това — трябваше да се изповяда някому, преди да се е побъркал. Но на кого? Най-добре на Каролин, но тя беше мъртва. Лийдекър? Проблемът с него беше, че вече го бе излъгал за анонимното обаждане в полицията. Защото истината би прозвучала налудничаво. Все едно се бе заразил с параноята на Ед Дипно. И не беше ли това всъщност най-вероятното обяснение?

— Не е така — прошепна Ралф. — Бяха действителни. И ореолите също.

„Обратният път до Рая е дълъг, миличък… И докато вървиш натам, пази се от златисто-зелените следи на човека в бяло.“

Да разкаже на някого. Всичко. Да. Трябваше да го направи, преди Лийдекър да е прослушал записа и да му поиска обяснение. Да пита защо Ралф е излъгал и какво всъщност знае за смъртта на Мей Локър.

Да каже на някого. Всичко.

Но Каролин беше мъртва, Лийдекър — почти непознат, Хелън се криеше под крилото на „Женска солидарност“, а Лоуис Шаси вероятно клюкарстваше с приятелките си. Кой оставаше?

Отговорът се изясни в момента, в който формулира въпроса, но Ралф все още изпитваше изненадващо нежелание да говори с Макгавърн за онова, което ставаше с него. Спомни си деня, когато бе видял Бил да плаче за стария си приятел и наставник Боб Полхърст. Ралф се бе опитал да му каже за ореолите, ала Макгавърн сякаш не го чу — беше твърде зает да прелиства овехтелия сценарий „Колко е гадно да си стар“.

Ралф се досети за иронично повдигнатата му вежда. За неизчерпаемия му цинизъм. За продълговатото и винаги мрачно лице. За асоциациите с литературата, които обикновено караха Ралф да се усмихва, но и често го оставяха с чувството, че е недостатъчно образован. Пък и отношението на Макгавърн към Лоуис — снизходително и дори малко жестоко.

И все пак всичко това не беше справедливо и той го знаеше. Бил умееше да проявява доброта и — вероятно далеч по-важното в случая — разбиране. Познаваха се от двайсет години и през последните десет от тях живееха в една и съща сграда. Макгавърн беше един от хората, които носеха ковчега на Каролин и ако Ралф не можеше да му разкаже какво става с него, на кого тогава?

На никого.

ДЕСЕТА ГЛАВА

1.

Мъглата около уличните лампи изчезна, когато първите слънчеви лъчи озариха небето от изток, а в девет часа денят бе ясен и топъл — може би началото на още едно кратко циганско лято. Ралф слезе долу веднага щом свърши предаването „Добро утро, Америка“. Беше решил да каже на Макгавърн какво става с него (или поне колкото се осмелеше), преди да се е отказал. Застана пред вратата на апартамента на долния етаж и чу плискане на вода от душа и за щастие далечния глас на Макгавърн, който пееше „Оставих сърцето си в Сан Франциско“.

Ралф излезе на верандата, бръкна в задните си джобове и с наслада въздъхна. Нямаше нищо по-хубаво от октомврийската слънчева светлина и той усещаше как нощните му неволи сякаш изчезват. Несъмнено щяха да се върнат, но засега всичко беше наред. Вярно, че беше уморен и му се виеше свят, ала не се чувстваше зле. Денят беше повече от хубав, направо великолепен и той се съмняваше дали до месец май щеше да има такъв приятен ден. Реши, че ще бъде глупаво, ако не се възползва от него. Една разходка по Харис Авеню, до разклона и обратно, щеше да продължи половин час или четирийсет и пет минути, ако срещнеше някого, с когото да побъбри, а дотогава Бил щеше да е изкъпан, избръснат, сресан и облечен. И готов да го изслуша, ако на Ралф му провървеше.

Отиде чак до поляната за пикник пред оградата на летището, без да признава пред себе си, че се надява да срещне стария Дор. Можеше да поговорят за поезия — за Стивън Добинс — или за философия.

Ата Дорънс не беше на поляната за пикник. Там бе само Дон Вийзи, който държеше да обясни защо Бил Клинтън се представя ужасно като президент и защо би било много по-добре за Съединените щати, ако народът бе избрал финансовия гений Рос Перо. Ралф, който беше гласувал за Клинтън и мислеше, че човекът се справя много добре, дълго слуша от учтивост, после каза, че има час при бръснаря. Това беше единственото, което успя да измисли за толкова кратко време.

— И още нещо! — извика след него Дон. — Нахаканата му съпруга. Жената е лесбийка. Познавам ги отдалеч, И знаеш ли по какво? По обувките. Те са тайният знак, по който се отличават.

— До скоро виждане, Дон — промълви Ралф и ускори ход. Беше изминал около четиристотин метра надолу по хълма, когато денят безшумно избухна около него.

2.

Случи се, докато минаваше покрай къщата на Мей Локър. Той се закова на място и се втренчи в Харис Авеню с широкоотворени и невярващи очи. Дясната му ръка се вкопчи в гърлото, а челюстта му увисна. Приличаше на човек, който получава сърдечен удар, но докато сърцето му, изглежда, беше наред — поне засега — Ралф чувстваше, че наистина преживява някакъв удар. Не беше подготвен за онова, което виждаше. Но и едва ли нещо би могло да го подготви за тази гледка.

Отново виждаше загадъчния свят на ореолите и този път там имаше много повече неща, отколкото можеше да си представи… Толкова много, че за миг се зачуди дали е възможно човек да умре от претоварване на зрителните възприятия. Харис Авеню представляваше ярко осветена страна на чудесата, изпълнена с разноцветни сфери, конуси и полумесеци. Дърветата горяха като факли, а небето беше невероятно синьо.

Телефонните кабели в западната част на Дери бяха все още над земята и Ралф впери очи в тях, смътно съзнавайки, че е затаил дъх и трябва отново да започне да диша, ако не иска да умре. По черните жици бързо пробягваха мълниевидни жълти спирали. От време на време проблясваше някоя вертикална червена или зелена светкавица, която се разпространяваше едновременно и в двете посоки, заличаваше за миг жълтите спирали и после избледняваше.

„Виждаш как хората говорят по телефона — вцепенен помисли той. — Знаеш ли това, Ралф? Леля Сади от Далас бъбри с любимия си племенник, който живее в Дери. Един фермер от Хейвън приказва с търговеца, от когото купува части за трактора си. Някакъв свещеник се опитва да помогне на свой енориаш, който има неприятности. Това са гласове и аз мисля, че ярките светкавици и проблясъци се излъчват от хора, които изпитват силни емоции — любов или омраза, щастие или ревност.“

Ала той усещаше, че онова, което вижда и чувства, не е всичко. Отвъд този поток от възприятия го очакваше един друг свят, пред който всичко пред очите му избледняваше. И ако наистина имаше още разноцветни сияния, как щеше да издържи, без да полудее? Нямаше да помогне дори ако затвореше очи. Съзнаваше, че вижда всичко това предимно заради дългогодишното си убеждение, че зрението е основното възприятие. Но пред него ставаше много повече.

Затвори очи… ала продължи да вижда Харис Авеню. Клепачите му сякаш бяха от стъкло. Единствената разлика беше, че обичайните цветове бяха сменили местата си и създали един свят, който приличаше на негатив на цветна снимка. Дърветата вече не бяха оранжеви и жълти, а неестествено яркозелени. Асфалтът се бе превърнал в широк бял път, а небето — в изумително червено езеро. Ралф отново отвори очи. Беше почти сигурен, че ореолите ще са изчезнали, но светът продължаваше да се взривява от багри, движения и звуци.

„Кога започнах да ги виждам — зачуди се Ралф и бавно тръгна надолу по хълма. — Кога започнаха да се появяват плешивите докторчета?“

Но всъщност нямаше лекари, нито ангели или дяволи, надзъртащи от решетките на каналите. Имаше само…

— Гледай къде вървиш, Робъртс.

Думите — груби и обезпокоителни — сякаш бяха… материални — все едно да прокараш ръка по дъбовата ламперия на някое старо абатство или замък. Ралф спря и видя госпожа Перин. Жената беше скочила от тротоара, за да не я блъсне и прегази като валяк, и стоеше, затънала до глезените в листа, държеше пазарската си чанта в едната ръка и гневно гледаше Ралф, свъсила прошарените си вежди. Ореолът около нея беше тъмносив, като на униформите на военните от академията Уест Пойнт.

— Пиян ли си, Робъртс? — строго попита тя и изведнъж изобилието от цветове и усещания изчезна.

Пред очите на Ралф отново се появи Харис Авеню такова, каквото си беше — задрямало в прекрасното делнично утро в средата на есента.

— Пиян? Аз? Съвсем не. Трезвен съм като съдия. Честна дума.

Той й протегна ръка. Госпожа Перин, която минаваше осемдесетте, но изобщо не се предаваше на възрастта, го изгледа подозрително. „Не ти вярвам, Робъртс — казваха сивите й очи. — Изобщо не ти вярвам…“ Тя се качи на тротоара без помощта на Ралф.

— Извинявайте, госпожо Перин. Бях се замислил.

— Наистина. Блееше с увиснала челюст. Приличаше на идиот.

— Съжалявам — повтори той и прехапа език, за да не прихне да се смее.

— Хм — изсумтя старицата и го изгледа от главата до петите като сержант от флотата, който инспектира новобранец. — Ризата ти е скъсана под мишницата, Робъртс.

Ралф вдигна ръка и погледна. Любимата му карирана риза наистина беше скъсана. През разпрания шев се виждаше превръзката с петното засъхнала кръв и кичур заплетени косми. Бързо спусна ръка и усети, че се изчервява.

— Хм — пак изсумтя госпожа Перин, изразявайки всичко, което мислеше за Ралф Робъртс. — Донеси ми я, ако искаш. И ако имаш нещо друго за кърпене. Още ме бива с иглата, да знаеш.

— О, разбира се. Обзалагам се, че ви бива, госпожо Перин.

Тя го погледна така, сякаш искаше да каже: „Ти си един дърт подмазвач, Ралф Робъртс, но предполагам, че не можеш да се промениш“, после добави:

— Но не следобед. Тогава помагам да приготвят вечерята в приюта за бездомни и да я сервират в пея. Служа на Бога.

— Да, сигурен съм…

— На небето няма да има бездомни, Робъртс. Бъди сигурен. Нито скъсани ризи. Но докато сме тук, трябва да се спогаждаме и да си помагаме. Това е наш дълг. — „И аз се справям отлично“ — твърдеше изражението й. — Донеси всичко, което имаш за закърпване, Робъртс. Но някоя сутрин или вечер. Не чакай специална покана, обаче не идвай след осем и половина. Лягам си в девет.

— Много сте любезна, госпожо Перин — каза Ралф и отново прехапа език.

Съзнаваше, че скоро този номер ще се изтърка — веднага щом се изправеше пред дилемата да се разсмее или да се пръсне.

— Съвсем не. Това е мой дълг като християнка. Пък и Каролин ми беше приятелка.

— Благодаря. Онова, което се случи с Мей Локър, е ужасно, нали?

— Не. Бог е пожелал така.

И преди Ралф да успее да каже нещо, тя го отмина.

Гръбнакът й беше толкова мъчително изопнат, че Ралф изпита болка само като я гледаше.

Направи няколко крачки и не се сдържа. Облегна се на телефонния стълб, притисна ръка до устата си и започна да се смее, колкото е възможно по-тихо, докато от очите му потекоха сълзи. Когато истеричният пристъп премина, вдигна глава и огледа улицата с внимателни, любопитни и насълзени очи. Не видя нищо, което другите хора да не могат да видят, и се успокои.

„Но всичко онова ще се върне, Ралф. Знаеш го.“

Да, но по-късно щеше да мисли за това. Сега трябваше да поговори с Бил.

3.

Когато най-после Ралф се върна от изумителното си пътешествие по улицата, Макгавърн седеше на верандата и лениво прелистваше сутрешния вестник. Ралф тръгна по алеята към къщата и в същия миг стигна до внезапно решение. Няма да сподели всичко с Бил. Едно от нещата, които със сигурност щеше да пропусне, щеше да бъде извънземният вид на двамата мъже, излизащи от къщата на госпожа Локър.

Макгавърн вдигна глава.

— Здравей, Ралф.

— Здрасти, Бил. Може ли да поговорим?

— Разбира се.

Макгавърн затвори вестника и внимателно го сгъна.

— Вчера най-после са закарали моя стар приятел Боб Полхърст в болницата.

— Мислеше ли, че това ще стане по-рано?

— Да. Всички смятаха така. Той ни заблуди. Всъщност състоянието му сякаш се подобряваше — поне пневмонията — но после пак се влоши. Вчера по обед е спрял да диша и племенницата му помислила, че ще умре, преди да дойде линейката. Ала той прескочил трапа и сега, изглежда, отново се стабилизира. — Макгавърн погледна към улицата и въздъхна. — Мей Локър хвърля топа посред нощ, а Боб продължава да пърха. Странно нещо е животът, а?

— Да.

— Какво искаше да ми кажеш? Да не си решил най-сетне да направиш предложение на Лоуис? Искаш ли един бащински съвет как да го сториш?

— Нуждая се от съвет, но не относно любовния ми живот.

— Изплюй камъчето — сприхаво го подкани Макгавърн.

И Ралф го направи — доволен и успокоен от мълчаливото внимание на Макгавърн. Отново разказа всичко, което Бил вече знаеше — за инцидента между Ед и шофьора на камиона през лятото на 1992 и бръщолевенията на Дипно в деня, когато преби Хелън, задето е подписала петицията. Докато говореше, започна да чувства по-силно от всякога, че между странните неща, които ставаха с него, има връзка. Почти осезаема.

Разказа на Макгавърн за ореолите, но не и за безмълвния катаклизъм, който преживя преди малко повече от половин час, макар че това беше повече, отколкото имаше желание да сподели — поне засега. Бил знаеше за нападението на Чарли Пикъринг и че Ралф е предотвратил много по-сериозно нараняване, използвайки спрея, подарен му от Хелън и приятелката й. Но сега Ралф призна нещо, което бе премълчал в неделя вечерта — как флаконът като по чудо се бе озовал в джоба на якето му. Само дето подозираше, че магьосникът е бил старият Дор.

— Господи! — възкликна Макгавърн. — Водиш опасен живот, Ралф.

— И аз мисля така.

— Колко от това разказа на Лийдекър?

„Съвсем малко“ — понечи да каже Ралф, но после осъзна, че дори това ще бъде преувеличение.

— Почти нищо. Не му казах и още нещо — много по-съществено, предполагам. Свързано е с онова, което се случи там.

Ралф посочи къщата на Мей Локър, където току-що бяха спрели два синьо-бели микробуса. Отстрани пишеше „ЩАТСКА ПОЛИЦИЯ, МЕЙН“. Предположи, че това са съдебномедицинските експерти, за които спомена Лийдекър.

— Знаеш ли нещо за случилото се с Мей? — попита Макгавърн и се приведе към него.

— Мисля, че да.

Заговори, като внимателно обмисляше всяка дума, подобно на човек, който стъпва по камъни, за да прекоси коварен поток. Разказа как се е събудил и видял двама мъже да излизат от дома на госпожа Локър. Спомена за ножицата, ала не и за кошмара с Каролин, нито за светещите следи, както, и за закъснялото си чувство, че мъжете може би са минали през вратата — това щеше да унищожи и последните остатъци от правдоподобност в историята му. Завърши с анонимното обаждане на 911, седна на стола и разтревожен се втренчи в Макгавърн.

Бил поклати глава, сякаш да проясни мислите си.

— Ореоли, оракули, загадъчни крадци с ножици… Действително водиш опасен живот, Ралф.

— Какво мислиш?

Макгавърн не отговори. Беше навил вестника си на руло и сега разсеяно заудря с него по крака си. Ралф изпита желание да формулира въпроса си още по-безцеремонно — „Мислиш ли, че съм луд, Бил!“ — но се отказа. Наистина ли вярваше, че това е въпрос, на който хората отговарят откровено? Макгавърн можеше спокойно да каже: „О, да, мисля, че си откачил, затова хайде веднага да се обадим в «Джунипър Хил» и да попитаме дали имат свободно легло.“ И тъй като нямаше значение какъв ще бъде отговорът, Ралф реши, че е по-добре да се въздържи от този въпрос.

— Не знам какво да мисля — най-после рече Бил. — Поне засега. Как изглеждаха ония двамата?

— Трудно беше да различа чертите им дори през бинокъла — отговори Ралф.

Гласът му беше спокоен като предишния ден, когато отрече, че се е обаждал на 911.

— Вероятно нямаш представа на колко години са били.

— Не.

— Възможно ли е единият да е бил нашият стар приятел от улицата?

— Ед Дипно? — изненада се Ралф. — Не, не беше той.

— А Пикъринг?

— Не. Щях да го позная. За какво намекваш? Да не мислиш, че съм откачил дотолкова, че съм си въобразил всичко?

— Не, разбира се — отговори Макгавърн, но равномерното потропване с вестника спря и очите му светнаха.

Стомахът на Ралф се сви. Да, точно за това намекваше Бил и всъщност нямаше причина да се изненадва.

Може би, но неприятното усещане в стомаха му не премина.

— И Джони каза, че всички врати са били залостени?

— Да.

— Отвътре?

— Аха. Но…

Макгавърн стана от стола толкова внезапно, че за един безумен миг на Ралф му се стори, че ще побегне и вероятно ще изкрещи: „Пазете се от Робъртс! Напълно е откачил!“ Но вместо да хукне надолу по стълбите. Бил се обърна към вратата, водеща към задната част на къщата. Неизвестно защо Ралф помисли това за много по-обезпокоително.

— Какво ще правиш?

— Ще се обадя на Лари Перо. Братът на Мей. Той живее в Кардвил. Сигурно там ще я погребат — отговори Макгавърн и хвърли на Ралф странен и замислен поглед. — А ти какво помисли, че ще направя?

— Не знам. За миг ми се стори, че ще избягаш.

— Ами. — Протегна ръка и го потупа по рамото, но жестът беше някак студен и формален.

— Какво общо има братът на госпожа Локър с всичко това?

— Джони ти е казал, че са изпратили тялото на Мей в Огъста за по-подробна аутопсия, нали така?

— Ами, мисля, че той употреби думите „посмъртен анализ“.

Макгавърн махна с ръка.

— Едно и също е, повярвай. Ако изникне нещо странно, което да загатва, че е била убита, Лари ще трябва да бъде осведомен. Той е единственият й жив роднина.

— Да, но няма ли да се зачуди защо проявяваш интерес към него?

— О, не мисля, че трябва да се притесняваме за това — успокои го Бил, но тонът му не оказа въздействие върху Ралф. — Полицията е запечатала къщата и слуховете вече са плъзнали по Харис Авеню. Лари знае, че с Мей сме приятели от училище. Посещавах я редовно през последните няколко години. С него не се обичахме, но се разбирахме сравнително добре. Той ще ми каже онова, което искам да разбера, ако не за друго, то защото и двамата сме оцелели след Кардвил. Схващаш ли?

— Да, но…

— Поне така се надявам — каза Макгавърн и изведнъж се състари и заприлича на голям отровен гущер. После насочи пръст срещу Ралф. — Не съм глупак и уважавам тайната на изповедта. На лицето ти току-що пролича, че ти не си сигурен по този въпрос, и това не ми харесва.

— Извинявай. — Ралф беше смаян от изблика на съседа си. Бил го изгледа, а напуканите му устни се разтегнаха и оголиха твърде големите протези, после кимна.

— Добре. Приемам извинението. Не можеш да спиш и трябва да се съобразявам с това. Аз пък не мога да прогоня Боб Полхърст от мислите си — тежко въздъхна той. — Виж какво, ако искаш, няма да се обаждам на брата на Мей…

— Не, не — възрази Ралф.

Единственото му желание беше да върне часовника десетина минути назад, за да не започва целия този разговор. После му хрумна да каже нещо, което Бил Макгавърн със сигурност щеше да оцени.

— Съжалявам, че се усъмних в дискретността ти.

Макгавърн се усмихна — отначало насила, сетне лицето му засия.

— Сега знам какво те държи буден — в главата ти са все такива глупости. Не мърдай оттук и мисли за приятни неща — за хипопотами, както обичаше да казва майка ми. Ей сега ще се върна. Може и да не го намеря. Сигурно е зает с погребението. Искаш ли да прегледаш вестника, докато чакаш?

— Разбира се. Благодаря.

Бил му даде навития на руло вестник и влезе в къщата. Ралф погледна първата страница. Заглавието гласеше: „Привържениците на «Право на избор» и на «Право на живот» са готови за пристигането на активистката.“ Статията беше придружена със снимки. На едната имаше пет-шест млади жени, които изработваха плакати с надписи: „Телата са наши и изборът е наш“ и „В Дери настъпва нов ден“. Другата показваше демонстранти, протестиращи пред „Женска солидарност“. Не носеха лозунги и не се нуждаеха от тях, защото черните мантии с качулки и косите, които носеха, казваха всичко.

Ралф въздъхна, пусна вестника на люлеещия се стол и погледна към Харис Авеню. Хрумна му, че Макгавърн може би говори по телефона с Лийдекър вместо с Лари Перо и в момента двамата се съвещават какво да правят със смахнатия дърт лунатик Ралф Робъртс.

„Помислих, че би искал да знаеш кой се е обадил онази нощ на 911, Джони.“

„Благодаря, професоре. Ние бяхме сигурни, но е хубаво да получим потвърждение. Мисля, че той е безобиден. Всъщност дори го харесвам.“

Ралф се опита да прогони мисълта на кого се обажда Бил. Беше по-лесно да седи неподвижно и да не мисли за нищо, дори за хипопотами. Да гледа как камионът с бира „Будвайзер“ бавно влиза в паркинга на „Червената ябълка“ и шофьорът спира да поздрави колегата си от микробуса, разнасящ вестници и списания, който току-що бе оставил седмичната си доставка и потегляше. Да наблюдава как облечената в яркочервено есенно палто, възрастна Хариет Бениган, пред която госпожа Перин изглеждаше като девойка, е излязла на сутрешната си разходка и върви приведена над бастуна си. Да гледа как едно момиченце в джинси, широка бяла фланелка и огромна мъжка шапка скача на въже на обраслия с трева тротоар между пекарната и солариума. Да съзерцава равномерните движения на малките ръце и да слуша безкрайно повтарящия се монотонен напев: „Едно, две, три, гъската вино пи…“

Част от съзнанието му с изумление установи, че той е на път да заспи, както си седи на верандата. В същото време ореолите отново се появиха и изпълниха света около него с приказни цветове и движения. Прекрасно, но…

… но нещо не беше наред. Какво?

Момичето, което скачаше на въже. Обутите в джинси крака сновяха нагоре-надолу като игла на шевна машина. Сянката подскачаше до детето върху напукания асфалт на обраслата с трева и слънчогледи уличка. Въжето се въртеше…

Не, фланелката не беше твърде широка за момичето. Фигурата беше облечена в рокля — бяла, като престилките на актьорите в старите телевизионни лекарски сериали.

Едно, две, три, гъската вино пи.

Маймуната дъвче тютюн на лифта за ски…

Облак засенчи слънцето и денят бе помрачен от зловеща зелена светлина, която сякаш го погълна. Кожата на Ралф първо се смрази, после настръхна. Подскачащата сянка на момичето изчезна. Очите му се насочиха към него и той видя, че това не е дете. Съществото, което се бе вторачило в него, беше мъж, висок около метър и двайсет. Отначало Ралф бе помислил закритото от шапката лице за детско, защото кожата беше гладка, без нито една бръчка. Въпреки това изражението беше недвусмислено — то излъчваше омраза и злоба, каквито човешкото въображение не можеше да си представи.

„Ето, това е — вцепенен помисли Ралф. — съвсем откачих.“

Съществото сякаш прочете мислите му, защото в същия миг устните му се разтеглиха в презрителна и противна усмивка, като че двамата имаха някаква обща зловеща тайна. Ралф беше убеден, че съществото си тананика, без да движи устни: „Въжената линия се скъса! Маймуната се задави и закъса! И всички загинаха в една лодка къса!“

Създанието не беше един от двамата дребни плешиви доктори, които Ралф бе видял да излизат от дома на госпожа Локър. Може би беше свързано с тях, но не беше същото.

То хвърли въжето, което стана първо жълто, а после червено и разпръсна искри, докато летеше във въздуха. Дребното човече — Док № 3 — се вторачи в Ралф и се ухили. И изведнъж той осъзна нещо друго, което го изпълни с ужас. На главата си съществото носеше изчезналата шапка на Макгавърн.

4.

Създанието сякаш отново прочете мислите му. Махна шапката от главата си, под която се разкри гол череп, и я заразмахва като каубой, яхнал див мустанг. И продължи да се хили с неописуемата си усмивка.

Изведнъж посочи Ралф, сякаш го набелязваше. Сетне отново сложи шапката на главата си и хукна по тясната, обрасла с бурени уличка. Слънцето изплува от облака, който го бе закрил, и променящата се яркост на ореолите започна да избледнява. След една-две минути пред Ралф отново се появи познатото Харис Авеню.

Разтреперан, той си пое дъх и си спомни безумното изражение на ухиленото личице, докато съществото тананикаше: „Маймуната се задави и закъса и всички загинаха в една лодка къса“ и как го посочи и набеляза.

— Кажи ми, че спя — дрезгаво прошепна Ралф — и сънувам онзи дребен тип.

Вратата зад него се отвори.

— Божичко, сам ли си говориш? — попита Макгавърн. — Сигурно имаш пари в банката.

— Да. Достатъчно, за да покрия разходите по погребението си.

Гласът на Ралф прозвуча така, сякаш бе преживял ужасен шок и се опитваше да се овладее. Очакваше Бил да се втурне към него с разтревожено (или подозрително) изражение и да го попита какво има.

Макгавърн не го направи. Тръшна се на люлеещия се стол, скръсти ръце на гърдите си и погледна към Харис Авеню — сцената, на която той, Ралф, Лоуис, Дорънс Марстелър и другите от „златната възраст“ трябваше да изпълняват често скучните си и понякога мъчителни последни роли.

„Какво, ако му разкажа за онова хлапе — помисли Ралф. — Да речем, че започна така: «Бил, знам какво се е случило със сламената ти шапка. Задигнала я е някаква зла роднина на двамата типове, които видях онази нощ. Беше си я сложила и скачаше на въже в уличката между пекарната и солариума.»“

И ако Макгавърн все още изпитваше съмнения относно здравия му разум, тази новина щеше със сигурност да ги разсее.

Ралф реши да си държи езика зад зъбите.

— Извинявай, че се забавих — каза Бил. — Лари твърдеше, че съм го хванал на вратата, но преди да успея да му задам въпросите си, той ми разказа половината живот на Мей и почти всичко за себе си. Не млъкна цели четирийсет и пет минути.

Макгавърн сигурно преувеличаваше. Беше влязъл в къщата само за пет минути. Ралф погледна часовника си и се изуми, когато видя, че е единайсет и петнайсет. Взря се в улицата и забеляза, че госпожа Бениган е изчезнала. Камионът с бирата също. Беше ли заспал? По всяка вероятност… но за нищо на света не можеше да открие прекъсване в съзнателните си възприятия.

„За Бога, не ставай глупав. Ти спеше, когато видя дребния плешив тип. Сънува го.“

В това имаше логика. Дори във факта, че съществото си бе сложило шапката на Бил, имаше някакъв смисъл. Капелата се бе появила и в кошмара с Каролин… в лапите на Розали.

Само че този път Ралф не сънуваше. Беше сигурен. Е… почти.

— Няма ли да попиташ какво каза братът на Мей? — Гласът на Макгавърн прозвуча леко раздразнено.

— Извинявай. Май се бях замислил.

— Простено ти е, синко… при условие, че отсега нататък слушаш внимателно. Детективът, който води разследването, Фъндърбърк…

— Сигурен съм, че името му е Стив Ътърбек.

Макгавърн махна с ръка — обичайната му реакция, когато го поправеха.

— Както и да е. Обадил се на Лари и казал, че според данните от аутопсията Мей е починала от естествена смърт. Най-много се притеснявали — заради твоето обаждане, че Мей е била уплашена до смърт от крадци. Разбира се, фактът, че вратите са били залостени отвътре и нищо ценно не е изчезнало, свидетелства против това, но ченгетата са приели телефонното ти обаждане достатъчно сериозно, за да разследват тази версия.

Укорителният тон — сякаш приятелят му безпричинно бе налял масло в огъня — постави на изпитание търпението на Ралф.

— Естествено, че ще го приемат сериозно. Наистина видях двама души да излизат от къщата й и съобщих на властите. Полицаите дойдоха и намериха жената мъртва. Как няма да го приемат сериозно?

— Тогава защо не си им казал името си?

— Не знам. Какво значение има? И как, за Бога, могат да бъдат сигурни, че тя не е била уплашена до смърт, вследствие на което е получила сърдечен удар?

— Едва ли могат да бъдат сто процента сигурни — сприхаво възрази Макгавърн, — но предполагам, че са близо до истината, след като ще предават тялото на брат й, за да го погребе. Вероятно са изследвали кръвта й. Детективът казал на Лари, че Мей е починала в съня си.

Бил кръстоса крака, приглади гънките на синия си панталон и погледна Ралф право в очите.

— Искам да ти дам един съвет, затова слушай внимателно. Отиди на лекар. Днес. Веднага. Върви при Личфийлд. Състоянието ти се влошава.

„Онези двамата пред къщата на госпожа Локър не ме видяха, но от погледа на третия не можах да се скрия — помисли Ралф. — Видя ме и ме посочи. А може би търсеше именно мен.“

Ето, това вече наистина оеше параноична мисъл.

— Ралф? Чу ли какво ти казах?

— Да. Не вярваш, че съм забелязал някой да излиза от къщата на госпожа Локър.

— Точно така. Видях изражението ти, когато казах, че съм говорил по телефона четирийсет и пет минути, и как погледна часовника си. Не повярва, че е минало толкова много време, нали? И това е, защото неусетно си задрямал. Вероятно и онази нощ ти се е случило същото, Ралф. Но тогава си сънувал двама мъже и сънят е бил толкова реален, че си се обадил на 911, когато си се събудил. Напълно е логично.

„Едно, две, три — помисли Ралф. — Гъската вино пи.“

— А бинокъла? — попита той. — Още стои на масата до креслото ми в хола. Той не доказва ли, че съм бил буден?

— Не виждам как. Може да си сомнамбул, знам ли? Твърдиш, че си видял крадци, но не можеш да ги опишеш.

— Онези яркооранжеви светлини…

— Всички врати са били заключени отвътре…

— Но аз…

— Пък и ореолите, за които говориш. Всичко е от безсънието. Сигурен съм. А може и да е нещо по-сериозно.

Ралф стана, слезе по стъпалата на верандата и застана в началото на алеята с гръб към Макгавърн. Слепоочията му пулсираха, а сърцето му биеше силно.

„Онзи не само ме посочи. Малкото копеле ме набеляза. И това не беше сън. Нито двамата плешивци, които видях да излизат от къщата на госпожа Локър. Убеден съм.“

„Разбира се — обади се един друг глас. — Невменяемите винаги са убедени в шантавите неща, които виждат и чуват. И точно това ги побърква, а не самите халюцинации. Ако наистина си видял всичко онова, тогава какво стана с госпожа Бениган? А с камиона, превозващ бира? Къде ти се губят четирийсет и петте минути, докато Макгавърн говореше по телефона с Лари Перо?“

— Симптомите ти са много сериозни — рече Бил и на Ралф му се стори, че чу нещо ужасно в гласа му. Задоволство? Възможно ли беше да е това?

— Единият държеше ножица — каза той, без да се обръща. — Видях я.

— О, я стига, Ралф! Мисли. Използвай мозъка си и разсъждавай! В неделя следобед, двайсет и четири часа. Преди да отидеш на иглотерапия, някакъв лунатик едва не те наръгва с нож. Странно ли е, че същата нощ съзнанието ти поднася кошмар, в който виждаш остър предмет? Иглите на Хонг и ловджийският нож на Пикъринг се превръщат в ножица, това е всичко. Не разбираш ли, че тази хипотеза подкрепя основното, а твърденията ти са напълно налудничави?

— И съм търсил бинокъла насън, а? Така ли мислиш?

— Твърде вероятно.

— И същото е станало с флакона в джоба ми? Старият Дор няма нищо общо с тази история, нали?

— Не ме е грижа нито за флакона, нито за стария Дор! — изкрещя Макгавърн. — Интересуваш ме само ти. Страдаш от безсъние още от април или май и си потиснат и разстроен след смъртта на Каролин…

— Не съм потиснат! — извика Ралф.

Пощальонът, който минаваше по отсрещната страна на улицата, спря и погледна към тях, после тръгна към парка.

— Както кажеш — рече Макгавърн. — Добре, не си потиснат. Но и не спиш. Виждаш ореоли и мъже, които излизат посред нощ от заключени къщи… — Сетне с престорено безразличен тон Макгавърн каза онова, от което Ралф най-много се опасяваше: — Внимавай, синко. Започна да говориш като Ед Дипно.

Ралф се обърна. Кръвта пулсираше в слепоочията му.

— Защо се държиш така? Защо се заяждаш с мен?

— Не се заяждам, Ралф. Опитвам се да ти помогна. Да ти бъда приятел.

— Не го възприемам така.

— Ами, понякога истината боли — спокойно отбеляза Макгавърн. — Трябва поне да се замислиш върху факта, че умът и тялото се опитват да ти кажат нещо. Позволи ми да ти задам един въпрос — това ли е единственият ти смущаващ сън напоследък?

В съзнанието на Ралф за миг се появи образът на Каролин, която беше заровена до шията в пясъка и крещеше за следите на човека в бяло. За буболечките, извиращи от главата й.

— Напоследък не сънувам кошмари — упорито заяви той. — Предполагам, че не ми вярваш, защото това не съответства на малкия сценарий, който си съчинил.

— Ралф…

— Нека аз да те попитам нещо. Мислиш ли, че присъствието на двамата мъже, които видях, и смъртта на Мей Локър е случайно съвпадение?

— Може би не. Вероятно физическото и емоционалното ти състояние е създало благоприятни условия за едно реално явление.

Ралф мълчеше.

— Мисля, че такива неща стават от време на време — продължи Макгавърн и се изправи. — Може да ти звучи смешно от устата на един здравомислещ старец като мен, но наистина го вярвам. Не казвам, че твоят случай е такъв, но би могъл да бъде. В едно съм убеден — двамата мъже, които мислиш, че си видял, не съществуват в реалния свят.

Ралф застана срещу Бил. Бръкна дълбоко в джобовете си и стисна юмруци толкова силно, че кокалчетата му побеляха. Мускулите на ръцете му пулсираха.

Макгавърн слезе по стъпалата на верандата и го хвана за ръката точно над лакътя.

— Само си мисля…

Ралф блъсна ръката му толкова рязко, че съседът му изсумтя от изненада и се олюля.

— Знам какво мислиш.

— Ти не слушаш какво…

— О, чух достатъчно. Дори повече. Повярвай. Извинявай, но пак ще отида на разходка. Трябва да проясня съзнанието си.

Ралф чувстваше как зад челото му пулсира гореща кръв. Опита се да превключи мислите си на някаква висока скорост, която да остави далеч назад безсилната му ярост, но не можа да го направи. Сякаш се бе събудил след кошмара с Каролин. Главата му бучеше от ужас и объркване и когато се обърна и се отдалечи, имаше чувството, че не ходи, а отново е паднал от леглото. Ала не спря. Продължи да върви. Понякога само това остава на човек.

— Трябва да отидеш на лекар! — извика след него Макгавърн и Ралф вече не можеше да се преструва, че не е доловил странното и свадливо задоволство в гласа на приятеля си.

Загрижеността, която го прикриваше, вероятно беше достатъчно искрена, но бе като сладка глазура върху солен кейк.

— Не при фармацевт, нито при хипнотизатор или иглотерапевт. Трябва да отидеш при домашния си лекар!

„Да, при онзи, който погреба съпругата ми. Човекът, който я зарови в пясъка под приливните води и после й каза да не се страхува от удавяне, докато взима хапчета за успокояване.“

— Трябва да се разходя. Това е всичко, от което се нуждая — каза на глас Ралф.

Пулсът вече блъскаше в слепоочията му като тежки удари на парен чук. Хрумна му, че така започват инфарктите. Не се ли овладееше бързо, щеше да се строполи вследствие на онова, което баща му наричаше „апоплектичен удар от раздразнение“.

Чу, че Макгавърн върви след него. „Не ме докосвай, Бил — помисли си. — Дори не слагай ръка на рамото ми, защото, ако го сториш, вероятно ще се обърна и ще те цапардосам.“

— Опитвам се да ти помогна, не разбираш ли? — извика Макгавърн.

Пощальонът на отсрещната страна на улицата отново спря, за да ги наблюдава, а пред „Червената ябълка“ Карл и Сю вече зяпаха с неприкрито любопитство. Карл носеше плик с хамбургери. Беше удивително, че Ралф забелязва такива подробности… но след всичко, което видя тази сутрин, едва ли трябваше да се изненадва.

„Нещата, които мислиш, че видя, Ралф“ — прошепна предателският глас в съзнанието му.

— Върви — отчаяно измърмори той. — Просто върви.

Във въображението му започна прожекцията на мисловен филм. Беше неприятен — от онези, на които едва ли би отишъл, дори да бе изгледал всичко в киноцентъра. Песента, съпровождаща тези кадри на ужасите, беше „Лисицата изгърмя“.

— Нека да ти кажа нещо, Ралф. На нашата възраст психическите разстройства са често явление. Ето защо иди при домашния си лекар.

Госпожа Бениган бе застанала на верандата си. Бастунът й бе захвърлен на стъпалата. Още не беше съблякла яркочервеното си есенно палто и зяпаше с широко отворена уста от отсрещната страна на улицата.

— Чуваш ли ме, Ралф? Надявам се, че ме чуваш!

Ралф закрачи по-бързо и се прегърби, сякаш срещу него духаше силен вятър. „Ами ако Бил продължи да крещи? Ако тръгне след мен?“

„Направи ли го, хората ще помислят, че не аз, а той е луд.“ — Ала тази мисъл не го успокои. В главата му звучеше пианото, което свиреше една детска песничка:

Около черницата

маймуната гони лисицата.

Маймуната мислеше, че е игра,

но — хоп! — лисицата изгърмя.

Изведнъж Ралф видя, че Харис Авеню се изпълва с възрастни хора — онези, които се застраховаха в компаниите, рекламирани по кабелната телевизия. Онези, които имаха камъни в жлъчката и рак на кожата. Онези, чиято памет отслабваше, докато простатите им се увеличаваха. Онези, които живееха от социални помощи и гледаха света през все по-плътните пердета на очите си, вместо през розови очила. Хората, които четяха всичко, изпратено по пощата, и преглеждаха рекламите в супермаркетите, търсейки специални намаления на консерви и замразени храни. Бяха облечени в гротескни къси панталонки, плисирани полички и фланелки с щамповани герои от комиксите. Те бяха най-старите деца на света. Маршируваха около двойна редица столове, а един дребен плешив човек в бяла престилка свиреше на пиано „Лисицата изгърмя“. Друг плешивец отмъкваше столовете един по един и когато музиката спря и всички седнаха, един от възрастните хора остана прав — този път беше Мей Локър, а следващият вероятно щеше да бъде Боб Полхърст. Този човек трябваше да излезе от стаята, разбира се. Ралф чу смеха на Макгавърн. Смееше се, защото пак бе успял да седне. Мей Локър беше мъртва, Боб Полхърст береше душа, а Ралф Робъртс губеше разсъдъка си, но Уилям Д. Макгавърн все още се чувстваше добре, елегантен, хранеше се и можеше да си намери стол, когато музиката спреше.

Ралф ускори ход и се преви на две в очакване на поредния залп от съвети и предупреждения. Едва ли Макгавърн щеше да тръгне след него по улицата, но и това можеше да стане. Беше ли достатъчно ядосан, щеше да го стори като нищо. Щеше да увещава Ралф, да му натяква да престане да се будалка и да отиде на лекар. Да му напомня, че пианото ще млъкне всеки момент и ако не намери стол, може завинаги да се прости с късмета си.

Ала повече викове не се чуха. Хрумна му да се обърне и да види къде е Бил, но после се отказа. Забележеше ли да да поглежда назад, Макгавърн можеше отново да хукне след него. Най-добре беше да продължи да върви напред. Ралф започна да прави по-големи крачки, машинално отправяйки се към летището. Вървеше с наведена глава, опитвайки се да не слуша безмилостното пиано и да не вижда как възрастните деца маршируват около столовете, нито ужасените им очи и престорените им усмивки. Хрумна му, че вече е лишен от надежди. В края на краищата бяха го тласнали в тунела и около него цареше непрогледен мрак.

ВТОРА ЧАСТ
ТАЙНИЯТ ГРАД

„Остарееш ли, в теб се вселява духът на изследователя.“

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

1.

Дери на старчоците не беше единствената потайност, която съществуваше тихомълком в пределите на онова, което Ралф Робъртс винаги бе смятал за свой роден град. Като момче, отраснало в Мери Мийд, където днес се извисяваха какви ли не жилищни сгради, той бе открил, че освен Дери, който принадлежеше на възрастните, има и друг, владение единствено и само на децата. Например джунглата от запуснати бараки на наемните работници до железопътното депо на Нейболт Стрийт, където човек си намираше консерви от доматена супа, пълни наполовина с индийска супа с къри, и бутилки с глътка-две бира на дъното; или пък алеята зад Аладин Тиътър, където пушеха цигари „Бул Дърам“, а понякога пускаха бомбички „Блек Кет“; големият стар бряст, надвиснал над реката, където не едно и две момичета и момчета се бяха научили да се гмуркат; стотината (или може би по-скоро двеста) пътечки, които се виеха през Пущинака — обраснало дере, прорязващо центъра на града като белег от лошо зараснала рана.

Всички тези тайни улици и никому неизвестни магистрали се намираха извън полезрението на възрастните и те следователно ги пренебрегваха… макар и с някои изключения. Например едно ченге на име Алоишъс Нел — господин Нел за поколения деца от Дери — и чак сега, докато вървеше към поляната за пикник, близо до мястото, където Харис Авеню се превръщаше в Продължението, на Ралф му хрумна, че старият господин Нел вероятно е баща на Крис Нел… само дето това май не беше съвсем вярно, защото полицаят, когото Ралф бе видял за първи път с Джон Лийдекър, беше много млад, за да е син на стария господин Нел. По-скоро ще да му е внук.

Когато се пенсионира, Ралф откри още един таен град — онзи, който принадлежеше на старците, но преди смъртта на Каролин не се бе възприемал напълно като негов жител. Тогава беше попаднал в скришна територия, тайнствено прилична на онази от детството му, до голяма степен пренебрегвана от бързащия за работа или за игра свят, който топуркаше наоколо. Дери на старчоците се препокриваше с трети таен град — Дери на обречените, ужасяващо място, населявано най-вече от пияници, бегълци и умопобъркани, чието място е в лудницата.

Именно на тази поляна Лафайет Шапен посвети Ралф в една от най-важните истини в живота… в случай, че човек вече е станал истински старчок. Въпросът бе повдигнат, когато двамата мъже започваха да се опознават. Ралф беше попитал Фей с какво се е занимавал, преди да започне да идва на мястото за пикник.

— Ами, в истинския си живот бях дърводелец и правех мебели — беше отвърнат Шапен, а малкото му останали зъби лъснаха в широка усмивка, — но това приключи преди почти десет години.

Сякаш пенсионирането — Ралф си припомни какво му бе дошло наум тогава — беше нещо като вампирска целувка, която отправя онези, които оцелеят след нея, в света на неумрелите. Пък и като се позамисли човек, това май беше самата истина.

2.

След като се спаси от Макгавърн (или поне така се надяваше), Ралф прекоси горичката от дъбове и кленове, която закриваше поляната от Продължението. От по-раншната му разходка досега вече се бяха появили осем-девет души, повечето от които си носеха сандвичи и кафе. Семейство Ебърли и семейство Зел играеха карти с мазната колода, която стоеше скрита в хралупата на един дъб; Фей и Док Мълхеър, пенсиониран ветеринар, играеха шах; имаше и неколцина зяпачи, които висяха над главите ту на едните, ту на другите.

Всъщност старчоците се събираха на поляната, както и на повечето от свърталищата си в Дери, точно заради игрите, но според Ралф това бе само повод. Хората всъщност идваха да разкажат какво им се е случило, да си докажат (ако ще и само на себе си), че все още живеят някакъв живот, бил той истински или не съвсем.

Ралф седна на една празна пейка до зида и разсеяно запрокарва пръст по издълоаните надписи — имена, инициали, безброй „МАЙНАТА ТИ“ — докато гледаше как самолетите се приземяват на равномерни интервали от по две минути: „Чесна“, „Пайпър“, „Апачи“, „Туин Бонанза“ и „Въздушният експрес“ от Бостън, пристигащ в единадесет и четири десет и пет. Надаваше ухо и към разговора на другите, койт ту замираше, ту потръгваше. Името на Мей Локър се споме наваше доста честичко. Неколцина от тези хора я бях познавали и като че ли всички споделяха мнението на госпожа Перин — че Бог най-после е проявил милост и е прекратил страданията на Мей. Днес обаче повече се обсъждаше предстоящото посещение на Сюзън Дей. Старчоците обикновено не говореха за политика и винаги биха предпочели сладките приказки за рак на стомаха или удар, но дори и тук темата за абортите съумяваше да упражни уникалната си сила да ангажира, да разпалва и да противопоставя мненията.

— Много неподходящ град е избрала за агитациите си и дявол да го вземе, съмнявам се, че това й е известно — промърмори Док Мълхеър, втренчен начумерено в дъската, а през това време Фей Шапен размести светкавично останалите си фигури. — Нещата тук стават по определен начин. Помниш ли пожара в Блек Спот, а, Фей?

Фей изръмжа в отговор и взе и втория офицер на Док.

— Аз пък изобщо не разбирам тези пък въшки какво искат — каза Лайза Зел, вдигна предната част на вестник „Нюз“ от масата за пикник и потупа снимката на маскираните с качулки демонстранти пред женската асоциация. — Все едно, че искат да се върнем във времената, когато жените са правели аборт със закачалка.

— Точно това искат — отбеляза Джорджина Ебърли. — Смятат, че ако жената изпитва достатъчно страх от смъртта, ще роди бебето. И през ум не им минава, че да има дете може да я уплаши много повече от това да използва закачалка, за да го махне.

— Страхът пък какво общо има? — сопна се един от зяпачите, старче на име Педърсън с плоско лице. — Убийството си е, убийство, независимо дали бебето вече е родено или не, аз така го разбирам. Даже и само с микроскоп да се виждат, пак си е убийство. Защото ако не ги закачаш, ще станат деца.

— А-ха, значи всеки път като си биеш чикии, си цял Адолф Айхман — вметна Фей и премести царицата си. — Шах.

— Ла-фай-ет Ша-пен! — викна Лайза Зел.

— Да играеш със себе си съвсем не е същото — стрелна го с очи Педърсън.

— О, така ли? Нямаше ли в Библията един, дето Господ го проклел, задето лъскал стария морков? — попита друг зяпач.

— Сигурно имаш предвид Онан — изрече един глас иззад Ралф.

Той стреснато се обърна и видя стария Дор зад себе си. В едната си ръка държеше книга с меки корици и огромен надпис „№ 5“. „Ти пък, за Бога, откъде се взе?“ — запита се Ралф. Направо можеше да се закълне, че само преди минута-две зад гърба му нямаше никого.

— Онан, Шмонан — отвърна Педърсън, — те сперматозоидите изобщо не са като истинските бебета…

— Айде бе! — възкликна Фей. — Тогава защо кюретата не продават презервативи по бингозалите? Искам да знам.

— Това си е чисто невежество — продължи Педърсън. — И ако не разбираш…

— Само че Онан не са го наказали заради мастурбирането — извиси се пискливият, старчески глас на Дорънс. — Бог го е проклел, защото отказал да зачене дете на братовата си вдовица, за да се продължи родът им. Има стихотворение, мисля, че от Алън Гинсбург…

— Млъквай, дърт глупако! — писна Педърсън, после, метна гневен поглед на Фей Шапен. — А пък ти, ако не виждаш каква огромна разлика има между това мъж да мастурбира и жена да хвърли в тоалетната бебето, което Господ е сложил в корема й, и да пусне водата след това, значи не си по-умен от тоя тука.

— Този разговор е отвратителен — отбеляза Лайза Зел, по-скоро заинтригувано, отколкото отвратено.

Ралф й хвърли поглед през рамо и забеляза, че част от оградата липсва — сигурно работа на младежите, които превземаха поляната вечерно време. Това поне разбулваше една тайна. Не бе забелязал Дорънс, защото преди това старецът изобщо не е бил тук — размотавал се е по летището.

Хрумна му, че може би това е удобен случай да пипне Дорънс и да изкопчи от него някой и друг отговор… освен дето най-вероятно така щеше да се обърка още повече. Старият Дор беше и образ, и подобие на Чешърския котарак от „Алиса в страната на чудесата“.

— Огромна разлика, викаш? — попита Фей.

— А-ха! — По напуканите страни на Педърсън избиха ядни червени петна.

Док Мълхеър се размърда неловко на мястото си.

— Виж, хайде да престанем и да си довършим играта, а, Фей?

Онзи изобщо не му обърна внимание и продължи да се заяжда с Дорънс.

— Я пак си помисли за всичките ония сперматозоидчета, които умират в ръката ти всеки път, като седнеш на кенефа и си викаш колко гот би било Мерлин Монро да ти сграбчи…

Педърсън се пресегна към дъската и блъсна останалите фигури на земята. Док Мълхеър стреснато се дръпна — устните му се разтрепераха и той опули уплашено очи иззад очилата с розова рамка, залепена на две места с лейкопласт.

— А така, браво! — кресна Фей. — Адски разумен аргумент извади, смотаняк скапан!

Педърсън вдигна юмруци — нелепо подобие на борец тежка категория.

— Имаш да кажеш нещо по въпроса? Айде де, давай!

Фей бавно се изправи. Беше най-малко с една глава по-висок от Педърсън и поне с петнадесет килограма по-тежък.

Ралф не можеше да повярва на очите си. Ако заразата е проникнала чак тук, какво остава за целия град? Струваше му се, че Док Мълхеър май наистина е прав — сигурно Сюзан Дей хич и не подозира колко неподходяща идея е посещението й в Дери. Някои неща в този град — даже много неща — не бяха като другаде.

Преди да си даде сметка какво точно смята да прави, вече беше станал и му поолекна, като видя, че Стан Ебърли направи същото. Докато се приближаваха към настръхналите като петли мъже, те се спогледаха и Стан лекичко кимна. Ралф обви с ръка раменете на Фей миг преди Стан да сграбчи Педърсън за лакътя.

— Да ги нямаме такива — изкрещя Стан в обрасналото с косми ухо на Педърсън. — Най-накрая ще трябва да ви закараме в болницата със сърдечни удари, а на тебе два ти стигат, Харли. Или вече са три?

— Няма да го оставя да се подиграва с жените, които трепят бебета! — промълви Педърсън и Ралф забеляза, че по страните му се стичат сълзи. — Жена ми почина по време на раждането на втората ни дъщеря! Умря от отравяне на кръвта още през четирийсет и шеста! Тъй че няма да водя разговори на тема „убиване на бебета“!

— Божке! — възкликна Фей с променен глас. — Съвсем не знаех, Харли, извинявай…

— Да ти пикая на извинението! — кресна Педърсън и се изскубна от ръцете на Стан Ебърли.

После се хвърли към Фей, който вдигна юмруци, но отново ги отпусна, защото Педърсън се завтече покрай него, без въобще да го погледне. Хвана пътеката между дърветата, която водеше към Продължението, и се изгуби от поглед. Постледва тридесет секунди пълно мълчание, нарушавано само от бръмченето на кацащ „Пайпър Къб“.

3.

— Исусе Христе — промълви най-сетне Фей. — Виждаш един човек през ден цели пет, десет години и започваш да си въобразяваш, че вече знаеш всичко за него. Божичко, Ралфи, изобщо не знаех как е починала жена му. Чувствам се като пълен глупак.

— Не се разстройвай — опита се да го успокои Стан. — Сигурно е неразположен.

— Млъквай — сопна му се Джорджина. — Наслушахме се на мръсотии тази сутрин.

— Ще се зарадвам истински, като дойде тая Дей и като си тръгне, че да може нещата пак да се оправят — отбеляза Фред Зел.

Док Мълхеър беше коленичил на земята и събираше шахматните фигури.

— Искаш ли да довършим, Фей? — попита той. — Мисля, че си спомням как бяха подредени.

— Не — отвърна Фей. Гласът му, който звучеше твърдо, докато се препираха с Педърсън, сега трепереше. — Стига ми толкова. Направете с Ралф предквалификационна среща.

— Май ще пропусна — каза Ралф.

Оглеждаше се за Дорънс и най-сетне го забеляза. Пак се бе шмугнал през дупката в оградата. Беше нагазил до колене в избуялата трева край служебната алея, мачкаше книгата и гледаше как пайпърът се плъзга към терминала. Ралф си припомни как Ед бе профучал по тази алея със стария си кафяв датсун и как беше псувал

(Позабързай се, де! Позабързай се и яж лайна!)

бавно отварящия се портал. За пръв път след повече от година се запита какво изобщо е правел там Ед.

— … преди.

— А? — Той насочи с усилие вниманието си отново към Фей.

— Казах, че сигурно вече си почнал да спиш, защото изглеждаш сто пъти по-добре. Но сега май оглушаваш.

— Май да — съгласи се Ралф и се поусмихна. — Мисля да ида да си взема нещо за хапване. Не искаш ли да дойдеш с мен, Фей? Аз черпя.

— Не, вече пих кафе. И точно сега, да ти кажа право, ми тежи в стомаха като парче олово. Леле, Ралф, старият глупак плачеше, видя ли?

— Да, но на твое място не бих го правил на въпрос. — Ралф тръгна към Продължението, а Фей се затътри до него. Широките му рамене се прегърбиха, той сведе глава и заприлича досущ на мечка от цирка, облечена като човек. — Хората на нашите години плачат почти за всичко и ти го знаеш.

— Май че си прав. — Той благодарно се ухили на Ралф. — Във всеки случай съм ти благодарен, че ме спря, преди да оплескам работата още повече. Знаеш какъв съм понякога.

„Как ми се иска да не бяхме сами с Бил, като се забъркахме“ — помисли си Ралф, а на глас изрече:

— Не се притеснявай. Аз трябва да ти благодаря. Ще го спомена в автобиографията си, като подавам документи за оня висок пост в Обединените нации.

Фей се засмя доволно и го тупна по рамото.

— А-ха, за генерален секретар! Миротворец Номер Едно! Би се справил, Ралф, без майтап!

— Няма спор. Всичко хубаво, Фей.

Като се обърна да си тръгне, Фей го хвана за лакътя.

— Още не си се отказал от турнира другата седмица, нали? Писта № 3 Класик?

В първия момент Ралф не разбра за какво става дума, макар че още откакто пожълтяха първите листа, пенсионираният дърводелец непрестанно говореше за това. След края на своя „истински живот“ през 1984 година Фей всяка година организираше шахматен турнир, който бе нарекъл „Писта № 3 Класик“. Купата представляваше огромна никелирана автомобилна джанта, на която бяха изгравирани натруфена корона и скиптър. Шест от деветте пъти, когато беше присъждана купата, Фей — безспорно най-добрият играч сред старчоците (поне в западния край на града) — я бе връчвал на себе си, и Ралф подозираше, че в останалите три случая се беше предал нарочно, колкото да запази интереса на останалите участници в турнира. Тази есен хич не му беше до игра на шах — мислите му бяха заети с други неща.

— Разбира се — отговори той, — смятам да участвам.

Фей се ухили до уши.

— Чудесно. Трябваше да се състои миналата събота и неделя — така беше запланувано — но се надявах, че ако го отложа, Джими В. също ще може да участва. Само че той още е в болница, а ако го проточа, ще стане прекалено студено да се играе навън и в крайна сметка пак ще се окажем в задната стая на бръснарницата на Дъфи Спраг като през деветдесета.

— Какво му е на Джими В.?

— Ракът пак го е нападнал — отвърна Фей, а после добави по-тихо: — И тоя път май няма да го бъде.

Кой знае защо при тази новина на Ралф изведнъж му стана ужасно тъжно. В собствения си „истински живот“ с Джими Вандермеер се познаваха добре. По онова време и двамата пътуваха непрекъснато — Джими беше разпространител на поздравителни картички и шоколадови изделия, а Ралф се занимаваше с печатарски материали и хартиени изделия — и се справяха доста добре, тъй че в крайна сметка успяха да организират няколко общи обиколки на Нова Англия, по време на които се редуваха в шофирането и отсядаха в далеч по-луксозни хотели, отколкото всеки би могъл да си позволи поотделно.

Освен това си споделяха тайните на самотни търговски пътници. Джими беше разказал на Ралф за проститутката, която му свила портфейла през петдесет и осма, и как после трябвало да лъже жена си, че го ограбил стопаджия. Ралф пък си беше признал откритието, че на четиридесет и три годишна възраст се е пристрастил към кодтерпина и колко болезнено, но в крайна сметка успешно е било отказването от този навик. Каролин знаеше за чудатата му привързаност към таблетките против кашлица, колкото и жената на Джими В. беше известена за последната авантюра на мъжа си.

Сума ти пътувания, сума ти сменени гуми, сума ти вицове за търговския пътник и красивата фермерска дъщеря; сума ти разговори, които се проточваха до малките часове на нощта. Понякога говореха за Бог, друг път за данъка общ доход. По онова време Джими Вандермеер му беше дяволски добро другарче. После назначиха Ралф на канцеларска служба в печатарската компания и той загуби връзка с него. Започнаха да се срещат отново едва тук — и на няколкото други свърталища, които очертаваха неясните граници на Дери на старчоците: библиотеката, басейна, задната стая на бръснарницата на Дъфи Спраг и на още пет-шест места. Когато малко след смъртта на Каролин Джими му беше казал, че се е излекувал от рак на белия дроб и че нямало разсейки, Ралф си бе припомнил как приятелят му говори за бейзбол или за въдичарство, а течението покрай страничния прозорец на колата отнася един след друг димящи фасове от „Кемъл“. „Извадих късмет — беше му казал той. — С Дюк извадихме късмет.“ Само че и при двамата късметът май не се бе задържал за дълго. Не че при някого се задържа, в крайна сметка.

— О, Боже! — промърмори Ралф. — Ужасно съжалявам.

— Лежи в болницата вече три седмици — продължи Фей. — Подлагат го на разни облъчвания и му бият инжекции с отрова, която уж щяла да убие рака дето го гризе. Изненадан съм, че не знаеш.

„Сигурно си изненадан, но аз не съм. Безсънието непрекъснато поглъща нещо. Единият ден не можеш да се сетиш какво е станало с последното пакетче бульон, на другия губиш чувство за време, а на по-следващия идва ред на старите ти приятели.“

Фей поклати глава.

— Скапаният рак. Страх ме хваща, като си помисля как дебне.

Ралф кимна — мислите му вече се бяха прехвърлили на Каролин.

— В коя стая е Джими, знаеш ли? Може да ида да го видя.

— Съвсем случайно знам. Триста и петнайсет. Мислиш ли, че ще го запомниш?

Ралф се ухили.

— Поне за известно време.

— Непременно иди да го видиш — непрекъснато го тъпчат с лекарства, но той още разпознава лица, пък и бас държа, че много ще ти се зарадва. Веднъж ми беше казвал, че сте имали много общи спомени.

— Ами, знаеш как е — заедно на път, това е всичко. Като хвърляхме ези-тура кой да плати сметката, Джими все избираше „тура“. — Изведнъж му се доплака.

— Скапана работа, а? — тихо попита Фей.

— Да.

— Е, иди да го навестиш. Ще се зарадва, а и на теб ще ти олекне. То това е идеята всъщност. И да не забравиш за проклетия турнир! — После поизправи гръб, полагайки героични усилия да изглежда и да говори бодро, и заключи: — И да знаеш, че ако се откажеш сега, ще развалиш хубавото начинание.

— Ще направя всичко възможно.

— А-ха, то е ясно. — Той закачливо тупна с юмрук Ралф по рамото. — Благодаря ти още веднъж, че ме спря навреме, преди да съм успял да направя нещо, за което, знаеш, после щях да съжалявам.

— Винаги. Миротворец Номер Едно, това съм аз. — Ралф тръгна по пътечката към Продължението, после се обърна. — Виждаш ли онова шосе ей там? Дето тръгва от терминала за частни самолети и излиза на улицата? — Той посочи с ръка.

Един камион за доставки точно се насочваше към портала, а слънцето се отразяваше в предното му стъкло и ги заслепяваше с ярките си отблясъци. Камионът спря точно пред вратата и електронният лъч се задейства. Тя задрънча и се открехна.

— Да.

— Миналото лято видях Ед Дипно там, което означава, че има магнитна карта. Имаш ли представа как може да се е сдобил с нея?

— Имаш предвид оня от „Приятели на живота“ ли? Ученият, дето миналото лято проведе малко научно изследване върху побоя на съпруги?

Ралф кимна.

— Само че аз говоря за лятото на деветдесет и втора. Тогава караше стар кафяв датсун.

Фей се разсмя.

— Не различавам датсун от тойота или хонда, Ралф — престанах да правя разлика между колите горе-долу когато „Шевролет“ престанаха да произвеждат моделите с перки. Но мога да ти кажа кой най-вече използва този път — снабдители, монтьори, пилоти, членове на екипажа и диспечери. Мисля, че и пътниците имат специални карти, но само онези, които често летят с частни самолети. Единствените учени, които работят там, са онези от въздушната изпитателна станция. Ед такъв ли е?

— Не, химик е. Доскоро беше служител на лабораториите „Хокинг“.

— А-ха, играл си е с белите мишки? Ами, на летището няма мишки — това поне ми е известно — но сега, като се замислям, май има и едни други, дето използват този път.

— Така ли? Кои?

Фей посочи към една постройка от готови плоскости с ламаринен покрив на около седемдесет метра от частния терминал.

— Виждаш ли оная сграда? Това е „Соло Тек“.

— Какво е „Соло Тек“?

— Школа — отвърна Фей. — Школа за пилоти.

4.

Ралф се упъти към къщи по Харис Авеню, пъхнал огромните си ръце в джобовете си, с толкова ниско сведена глава, че освен пукнатините по тротоара под гуменките си не виждаше почти нищо. Ед Дипно пак занимаваше съзнанието му… както и „Соло Тек“. Нямаше как да отгатне дали „Соло Тек“ е бил причината Ед да бъде на летището през онзи ден, но изведнъж ужасно му се прииска да узнае отговора на този въпрос. Освен това се питаше къде ли живее той сега. Питаше се дали Джон Лийдекър не споделя любопитството му относно тези два въпроса, и реши да разбере.

Тъкмо минаваше покрай скромните сгради-близнаци, в едната от които се помещаваше „Джордж Лайфорд, дипл, експерт-счетоводител“, а в другата — „Меритайм Джуълри“ (ИЗКУПУВАМЕ СТАРОТО ВИ ЗЛАТО НА НАЙ-ВИСОКА ЦЕНА), когато сподавен лай го изтръгна от мислите му. Вдигна поглед и видя Розали, която седеше на тротоара, точно пред горния вход на Строфорд Парк. Старото куче дишаше шумно, от изплезения му език течаха лиги, които образуваха тъмна локва на цимента. Настръхналата му козина беше сплъстена на тъмни кичури, сякаш бе тичало, и то дишаше толкова бързо, че избелелият син нашийник на врата му сякаш трепереше. Когато Ралф го погледна, кучето излая — всъщност този път почти изскимтя.

Той хвърли поглед към отсрещната страна на улицата да види кого лае кучето, но освен пералнята „Бъфи-Бъфи“ друго не видя. През стъклото се виждаха няколко жени, които ходеха назад-напред, но Ралф не можеше да повярва, че Розали лае по тях. Точно сега на тротоара пред обществената пералня нямаше никого.

Ралф пак погледна кучето и сега забеляза, че то не просто седи на цимента, а клечи… и трепери от страх. Изглеждаше уплашено до смърт.

Никога до този миг не се беше замислял колко странно човешки изражения и движения имат кучетата: усмихват се, когато се радват; провесват глава, когато се срамуват; в очите им се чете тревога, а стойката им излъчва напрежение — точно като при хората. И също като при хората от всяка фибра на тялото им струи ужасяващ, безкраен страх.

Пак погледна към отсрещната страна на улицата, където като че ли беше приковано вниманието на Розали, и отново не видя нищо освен пералнята и празния тротоар отпред. После изведнъж си спомни как Натали протяга ръчички към сивосинкавите следи, които оставиха пръстите му, като посегна да избърше млякото от брадичката й. На всеки друг би се сторило, че тя просто размахва юмручета, като всяко друго бебе, което се опитва да улови въздуха… но Ралф знаеше тайната.

Беше видял тайната.

Розали се разскимтя панически и дразнещият слуха звук заприлича на Ралф на острото стържене на несмазани панти.

„Досега все се случваше от само себе си… но сигурно мога да го накарам пак да стане. Сигурно мога да се накарам да виждам…“

Какво да вижда?

Ами аурите. Разбира се, че тях. А може би пък Розали

(едно, две, три)

точно това гледаше. Ралф вече почти се досещаше

(гъската вино пи)

какво е то, но искаше да бъде сигурен. Въпросът беше как да го постигне.

„А как виждат хората?“

Като гледат, разбира се.

Ралф погледна Розали. Загледа я внимателно, опитвайки се да види всичко, което можеше да бъде видяно — избелелите шарки на синия шал, който й служеше за нашийник; прашната рошава и сплъстена козина, блещукащите сиви звездички около муцуната й. Секунда след това тя като че ли улови погледа му, защото се обърна, стрелна го с очи и тъжно изскимтя.

В същия миг Ралф усети как нещо прещраква в мозъка му — като стартер на кола. За миг, но много ясно изпита усещането, че олеква, а после денят заискри. Бе успял отново да се върне в този по-реален, по-плътен свят. Видя как около Розали изплува тъмна мембрана — като развален яйчен белтък — от която се издигаше тъмносива връвчица на балон. Само че то не започваше от черепа, както на всички човеци, които бе виждал Ралф в това състояние на по-висше възприятие — връвчицата на Розали започваше от муцуната.

„Сега поне знаеш каква е основната разлика между хората и кучетата — рече си той. — Душите им се намират на различно място.“

[Кученце! Ела тука, кученце!]

Ралф потръпна, като чу този глас, звучащ като тебешир, който скърца по черна дъска. Преди да си даде сметка, че не може да го заглуши, дланите му почти се бяха долепили до ушите му — но той не чуваше с ушите си, а и гласът причиняваше болка вътре в главата му; там, където ръцете му не можеха да достигнат.

[Ей, скапана торба с бълхи! Да не мислиш, че имам цял ден на разположение? Я веднага си дигай проскубания задник и идвай тука!]

Розали изскимтя и отмести поглед от Ралф към онова, което гледаше преди това. Понечи да се надигне, после пак се сви на задните си лапи. Шалчето на врата й подскачаше още по-силно отпреди и Ралф забеляза как около лявата й лапа се образува тъмен полумесец — мехурът й не издържа.

От другата страна на улицата видя Док № 3, който стоеше точно между пералнята и пенсионерската кооперация в съседство; Док № 3 с бялата си престилка (която беше така оплескана, забеляза Ралф, сякаш не я беше сменял от доста време), и миниатюрните дънки. На главата му още се мъдреше шапката на Макгавърн. Тя сякаш се крепеше на ушите на съществото; беше му толкова голяма, че скриваше почти половината му глава. В зловещо ухилената му уста лъщяха два реда заострени бели зъби — като на канибал. В лявата си ръка държеше нещо подобно на скалпел или бръснач. Едно гласче се опитваше да убеди Ралф, че това по острието е кръв, но той беше почти сигурен, че е само ръжда.

Док № 3 пъхна палеца и показалеца на дясната си ръка в устата си и изсвири така оглушително, че в главата на Ралф сякаш гръмна бормашина. Клекнала на тротоара, Розали се присви, после нададе кратък вой.

[Дигай си проклетия задник! Веднага!]

Розали се надигна и се повлече към уличното платно с подвита опашка. Разскимтя се и вече толкова я достраша, че едва ходеше и при всяко неохотно куцукване задните й лапи а-ха да се изплъзнат изпод нея.

[„Ей!“]

Ралф разбра, че е викнал, чак като видя синьото оолаче, което изплува пред лицето му. Беше поръбено с пухкави сребристи линии и приличаше на снежинка.

Като чу вика, плешивото джудже се обърна и инстинктивно вдигна оръжието, което държеше. На лицето му беше изписана ядна изненада. Стъпила с предни лапи в канавката, Розали беше спряла, вперила в Ралф ококорените си тревожни кафяви очи.

[Какво искаш бе, Дребен?]

Този глас изразяваше ярост, че са го прекъснали, ярост, че някой се е осмелил да го предизвика… но на Ралф му се стори, че в него се промъкват и други нотки. На страх? Искаше му се да вярва, че е така. Май по-добре да заложи на объркването и изненадата. Каквото и да беше това същество, явно бе свикнало да бъде невидимо за подобните на Ралф, камо ли пък някой от тях да го предизвиква.

[Какво има бе, Смъртник, езика ли си глътна? Или пък вече не помниш какво искаш?]

Ралф се чуваше по два различни начина. Беше почти убеден, че не говори само наум, но истинският му глас звучеше далечен и тъничък — като музика, долитаща от слушалките на уокмен, които си свалил за малко. Ако някой стоеше точно до него, сигурно щеше да го чуе какво казва, но Ралф знаеше, че думите му биха прозвучали като тих, едва доловим шепот — все едно някой току-що те е ударил в корема. Вътре в главата му обаче гласът му беше такъв, какъвто не го бе чувал от години — млад, силен и уверен.

Док № 3 навярно го бе чул по втория начин, защото веднага се сви и за миг вдигна оръжието (Ралф вече беше почти сигурен, че е скалпел), сякаш да се защити. После май се окопити. Прекоси улицата и застана на ъгъла на Харис Авеню по осеяната с листа тревна площ, която делеше тротоара от пътното платно. Посегна към колана на дънките си и го понамести през мръсната престилка, втренчил за миг суров поглед в Ралф. После вдигна ръждивия скалпел във въздуха и заплашително замахна с него.

[Като ме виждаш, чудо голямо! Не си завирай носа в работи, дето не те засягат, Смъртник такъв! Песът си е мой!]

Плешивото докторче се извърна към кучето, което се беше присвило от страх.

[Омръзна ми да се занимавам с тебе! Идвай тука! Веднага!]

Розали впери умолителен, отчаян поглед в Ралф, а после тръгна да пресича улицата.

„Не се забърквам — беше му казал старият Дор в деня, когато му даде стиховете на Стивън Добинс. — Казах ти и ти да не го правиш.“

Да, наистина, точно така му беше казал, но Ралф имаше чувството, че вече е прекалено късно. А дори и да не беше, нямаше намерение да оставя Розали в ръцете на противния гном, дето се мъдреше точно пред пералнята отсреща. Тоест, ако можеше да го предотврати с нещо.

[„Розали! Ела тук, моето момиче! Ела при мен!“]

Розали излая и изприпка до него. Застана зад десния му крак, седна на земята задъхана и обърна очи към него. Ето още едно изражение, което Ралф разчете с лекота — една част облекчение, две части благодарност.

Лицето на Док № 3 се беше изкривило в такава неистова омраза, че чак приличаше на карикатура.

[По-добре я дай тука, Дребен! Предупреждавам те!]

[„Не.“]

[Ще ти спукам гьона, Дребен. Хич няма да те оставя на мира. И приятелчетата ти, и тях ще ги подпукам. Разбираш ли какво ти говоря? Разбираш…]

Изведнъж Ралф вдигна едната си ръка на височината на рамото, с длан, извърната към главата си, сякаш се канеше да нанесе карате-удар. После я отпусна и се вгледа удивено в плътния клинообразен лъч синя светлина, който излетя от върховете на пръстите му и изсвистя над улицата като копие. Док № 3 се наведе точно навреме, сграбчил сламената шапка, за да не хвръкне. Синият клин прелетя на пет сантиметра над малката стисната ръка и се удари във витрината на „Бъфи-Бъфи“. Там се разля като магическа течност и за миг прашното стъкло блесна с чистия, бездънен син цвят на днешното небе. Само след миг изчезна и Ралф отново видя жените в пералното помещение, които сгъваха дрехите и ги прибираха в кошовете си за пране, сякаш нищичко не се бе случило.

Плешивото джудже скокна, сви юмруци и ги размаха заплашително. После смъкна шапката на Макгавърн от главата си, захапа периферията и откъсна парче от нея. И докато се държеше като разгневено дете, слънцето сякаш подпали милиони пламъчета по ръба на малките му, добре оформени уши. То изплю разпарчолосаната слама и пак нахлупи шапката на главата си.

[Това куче е мое, Дребен! Щях да си играя с него! А сега, доколкото разбирам, май ще трябва с теб да си играя, а? С тебе и с тъпанарските ти приятели!]

[„Изчезвай оттук.“]

[Скапан лизач! Чукал си майка си и си я лизал!]

Ралф знаеше точно къде е чувал това чаровно изречение — от Ед Дипно, там, на летището, през лятото на деветдесет и втора. Такива думи не се забравят лесно и той изведнъж се ужаси. В какво, за Бога, се беше забъркал?

5.

Отново замахна, но вече не беше същото. Беше почти сигурен, че и да повтори движението, този път пръстите му няма да изстрелят никакъв ярък син клинообразен лъч.

Докторът обаче явно не подозираше, че заплахата е лъжлива. Сви се и посегна да се защити със склапела. Смехотворно раздърпаната шапка се смъкна над очите му и за миг той заприлича на герой от мелодраматична версия на Джак Изкормвача… който избива комплекси, причинени от факта, че е прекалено нисък.

[Ще ми платиш за тия номера, Дребен! Почакай! Само чакай да видиш какво ще стане! Никой смъртник не може да ме надвие!]

Но засега му стигаше толкова. Извърна се и хукна по буренясалата пътечка между обществената пералня и пенсионерската кооперация, а мръсната му, прекалено дълга престилка се развяваше и плющеше в крачолите на дънките му. С него се стопи и яркостта на деня. Ралф почувства отлива до голяма степен с помощта на някакви странни сетива, за чието съществуване досега не бе и подозирал. Чувстваше се напълно буден, мобилизиран до крайна степен, и сякаш щеше да се пръсне от изпълващото го възторжено въодушевление.

„За Бога, успях да го разкарам! Разкарах го малкия мръсник!“

Представа нямаше какво всъщност представляваше съществото с бялата престилка, но знаеше, че е спасил Розали от него, а засега това бе напълно достатъчно. Нямаше да се занимава с досадните въпроси за състоянието на мозъка си преди утре сутринта, когато ще седи в креслото и ще съзерцава пустата улица… но засега беше на седмото небе.

— Нали го видя. Розали? Видя оня гаден малък…

Като сведе очи, видя, че Розали вече я няма — вдигна поглед точно навреме, за да я види как куцукайки влиза в парка, със сведена глава, а дясната й лапа се измята сковано при всяка болезнена стъпка.

— Розали! — викна той. — Ей, момиче!

А после, без дори да знае защо — освен дето току-що бяха преживели заедно нещо необикновено — хукна след нея, първо бавничко, после по-бързо, а накрая вече тичаше с все сила.

Не издържа дълго. Усети пронизваща болка в левия хълбок, която го жегна като нагорещена игла, а после тя бързо се разнесе по лявата половина на гръдния кош. Спря насред парка, точно на кръстопътя на две пътечки, присвит надве, притиснал ръце над коленете си. В очите му се стичаше пот, която пареше като сълзи. Дробовете му хриптяха и се питаше дали това е чисто и просто най-обикновен спазъм, който бе получавал при последната обиколка на двора на гимназията, или пък в момента получава инфаркт.

След няколко секунди болката позаглъхна, тъй че може би в крайна сметка все пак беше спазъм. И все пак случката доста добре аргументираше тезата на Макгавърн. „Ще ти кажа нещо, Ралф — на нашата възраст душевните заболявания са често срещано явление!“ Ралф не знаеше вярно ли е това или не, но беше сигурен, че от годината, когато бе участвал в обиколката на щата, го делеше повече от половин век, и да тича след Розали беше глупаво, а може би и опасно. Ако сърцето му наистина беше спряло да бие, надали щеше да е първият възрастен, получил коронарна тромбоза, защото се е развълнувал и е забравил, че човек е на осемнадесет години само веднъж в живота си.

Болката вече почти беше премината, а дишането му се беше успокоило, но краката още не го държаха — сякаш всеки миг можеха да се откачат в коленете и да го катурнат на чакъла без никакво предупреждение. Ралф вдигна глава и затърси най-близката пейка, но изведнъж видя нещо, което го накара да забрави всякакви бездомни кучета, треперещи крака и дори опасността от инфаркт. Най-близката скамейка се намираше на десетина метра по лявата а ея, на върха на иевисоко хълмче. На тази пейка седеше Лоуис Шаси с празничното си синьо палто. Скръстила ръце в скута си, тя плачеше сърцераздирателно.

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

1.

— Какво има, Лоуис?

Тя вдигна поглед и първото, което хрумна на Ралф, бе всъщност спомен — в съзнанието му изплува една постановка на „Пенъбскот Тиатър“ в Бангор, на която беше водил Каролин преди осем-девет години. Неколцина от героите бяха предполагаемо мъртви и гримът им представляваше плътна черно-бяла маска с черни кръгове около очите, които да изобразяват празни очни кухини.

А второто беше много по-просто — Лоуис приличаше на миеща мечка.

Тя или прочете мислите му по изражението на лицето му, или просто си даде сметка как изглежда, защото се извърна, посегна към закопчалката на чантата си, но после вдигна ръце и скри лицето си от погледа му.

— Моля те Ралф, би ли ме оставил сама? — попита тя с дрезгав, задавен глас. — Днес не се чувствам много добре.

Всеки друг път Ралф би изпълнил молбата й и би се отдалечил с бърза крачка, изпълнен единствено с неясен срам, че макар и най-случайно, я е видял с размазан грим, напълно обезоръжена и беззащитна. Но днешният ден не беше като всички останали и той реши да не си тръгва — поне засега. Странната лекота още не се бе стопила съвсем и той съвсем осезателно продължаваше да усеща присъствието на другия свят, на другия Дери. Но имаше и още нещо, нещо съвсем просто и логично. Да гледа Лоуис, в чийто ведър характер никога не се бе усъмнявал, да седи тук сама и да рони сълзи, безкрайно го натъжаваше.

— Какво се е случило, Лоуис?

— Просто не се чувствам добре! — викна тя. — Не можеш ли да ме оставиш на мира?

Отново скри лице зад облечените си в ръкавици длани. Гърбът й се разтресе, ръкавите на синьото палто потреперваха и Ралф си спомни как изглеждаше Розали, когато плешивият доктор й кряскаше да си размърда задника — нещастна, изплашена до смърт.

Седна до Лоуис на пейката, прегърна я и я притегли към себе си. Тя не се отпусна веднага… сякаш тялото й беше натъпкано с жици.

— Изобщо не ме и поглеждай! — изкрещя със същия обезумял глас. — Да не си посмял! Гримът ми съвсем се размаза! Сложих го специално заради сина и снаха си… те дойдоха за закуска… щяхме да прекараме сутринта… „Ще бъде хубаво, мамо“ — каза Харолд… само че причината да дойдат… разбираш ли, истинската причина…

Отново избухна в плач и гласът й секна. Ралф заровичка в задния си джоб, намери кърпичка, която, макар и смачкана, все пак беше чиста, и я мушна в ръката й. Тя я взе, без да го, поглежда.

— Хайде, поизбърши се, ако искаш, макар че изобщо не изглеждаш зле, Лоуис, честна дума.

„Е, мъничко приличаш на миеща мечка, но това е всичко“ — помисли си той. Поусмихна се, но усмивката изведнъж замря на устните му. Спомни си онзи септемврийски ден, когато отиде в „Райт Ейд“ да провери за сънотворни без рецепта и пред входа на парка срещна Бил и Лоуис, които говореха за някакви демонстранти с Ед начело, които замеряли „Грижи за жената“ с кукли. Тогава Лоуис явно беше разстроена — Ралф си спомни още как му се бе видяла уморена, въпреки възбудата и загрижеността — но почти наистина красива: внушителният й бюст се повдигаше, очите й блестяха, а страните й бяха поруменели като на девойка. Днес онази неустоима красота бе вече само спомен. С размазания си грим Лоуис Шаси приличаше на тъжен поостарял клоун и в душата му пламна ярост срещу онова или онзи, който бе причинил тази драстична промяна.

— Изглеждам ужасно! — прошепна Лоуис и затърка очите си с все сила с кърпичката. — Приличам на плашило!

— Не, госпожо. Просто гримът ти е размазан.

Тя най-сетне обърна лице към него. Очевидно това й струваше много усилия, защото почти целият й грим беше върху кърпичката.

— Много ли е зле? — пошепна тя. — Кажи истината, Ралф Робъртс, ако ли не очите ти да се преобърнат.

Той се приведе и целуна мократа й страна.

— Засега си само прекрасна Лоуис. Може би ще трябва да запазим „неземна“ за друг път.

Тя му се усмихна неуверено, а като вдигаше глава, в очите й се появиха две нови сълзи. Ралф й взе смачканата кърпичка и ги избърса.

— Толкова се радвам, че се появи ти, а не Бил — рече тя. — Щях да умра от срам, ако Бил ме беше видял да плача на обществено място.

Ралф се огледа. В подножието на хълмчето видя Розали цяла и невредима — лежеше отпуснала муцуна върху лапите си — но освен нея в тази част на парка нямаше никого.

— Мисля си, че сме почти съвсем сами, поне засега — успокои я той.

— Благодарим ти, Боже, и за малките милости.

Взе кърпичката и пак се захвана с грима си, но този път много по-делово.

— Като си говорим за Бил — на идване минах през „Червената ябълка“, още преди да почна да се самосъжалявам и да оплаквам глупавата си глава — и Сю ми каза, че току-що помежду ви е имало голям спор. Викали сте и не знам още какво, точно насред предния двор.

— Не, не беше толкова голям — отвърна Ралф и се усмихна смутено.

— Може ли да бъда нахална и да попитам за какво беше?

— За шах — това беше първото, което му хрумна. — Турнирът „Писта № 3“, който Фей Шапен организира всяка година. Само че това всъщност не беше истинската причина. Нали знаеш — понякога хората се събуждат накриво и просто се хващат за първия повод.

— Де да беше така и с мен.

Лоуис отвори чантата си — този път се справи със закопчалката без усилие — и извади пудриерата си. После въздъхна и я прибра, без да я отваря.

— Не мога. Зная, че се държа като малко дете, но просто не мога.

Ралф пъхна ръка в чантата й, преди да успее да я затвори, измъкна пудриерата, отвори я и тикна огледалцето под носа й.

— Виждаш ли? Не е чак толкова зле, нали?

Тя се извърна като вампир пред кръст.

— Уф, махай го.

— Ако обещаеш, че ще ми кажеш какво се е случило.

— Всичко ти обещавам, само го махни.

Ралф прибра пудриерата. Лоуис помълча известно време, вгледана в пръстите си, които човъркаха неспокойно закопчалката на чантата й. Ралф тъкмо се готвеше да я подкани, когато тя вдигна поглед — в очите й се четеше тъжно предизвикателство.

— Просто съвсем случайно ти не си единственият, който не може да се наспи като хората нощем, Ралф.

— За какво говор…

— За безсъние! — сопна се тя. — Лягам си почти по същото време както винаги, но през нощта вече изобщо не спя. И по-лошо. Като че ли всяка сутрин се събуждам все по-рано.

Ралф се мъчеше да си спомни дали е споделял с нея тази страна на проблема си. Нямаше такъв спомен.

— Какво толкова се изненадваш? Нали не си мислиш, че си единственият човек в целия свят, на когото му се е случвало да будува цяла нощ?

— Разбира се, че не! — малко възмутено отвърна Ралф… но все пак не му ли се струваше често, че единствен той в целия свят има такива безсънни нощи? Да седи безпомощно, когато времето, през което спи, се топи минута по минута, четвърт час по четвърт час? Сякаш бе подложен на някакъв чудат вариант на китайското мъчение с капка вода. — При теб кога започна?

— Месец-два преди да си отиде Карол.

— По колко спиш?

— От началото на октомври вече почти не се събира и по час. — Гласът й беше спокоен, но Ралф долавяше леко треперене, което може би издаваше скрита паника. — Както е тръгнало, по Коледа вече ще съм спряла изобщо да спя, а ако това се случи, не знам как ще оцелея. И сега едва издържам.

Ралф се чудеше какво да каже и зададе първия въпрос, който му хрумна:

— Как така досега не съм виждал прозорците ти да светят?

— По същата причина, поради която аз едва ли съм виждала твоите да светят, предполагам. Живея в тази къща от тридесет и пет години и не ми трябва лампа, за да се ориентирам. Освен това предпочитам да не споделям проблемите си. Като светваш лампата в два часа всяка нощ, най-накрая все се намира някой, който да забележи. Слухът плъзва и любопитковците започват да разпитват. Не понасям клюките, а и не съм от онези, дето винаги като им се позатегнат стомасите, се чувстват длъжни да го съобщят едва ли не и по радиото.

Ралф избухна в смях. Лоуис се опули объркано за миг, но после и тя се разсмя. Ръката му още лежеше на раменете й (дали пък след като той я е отдръпнал, тя не се е плъзнала обратно сама? Ралф не знаеше, а и не го интересуваше много-много) и той я прегърна по-силно. Този път тя се притисна към него с лекота — малките твърди жички бяха изчезнали. Ралф се зарадва.

— Нали не ми се присмиваш?

— Не. В никакъв случай.

Тя кимна и продължи да се усмихва.

— Значи тогава всичко е наред. И никога не си ме виждал как ходя назад-напред из дневната?

— Не.

— Това е защото пред моята къща няма улични лампи. Само че пред твоята има. Много пъти съм те виждала в онова старо кресло — седиш, гледаш навън и пиеш чай.

„Винаги съм смятал, че съм единственият“ — помисли си той и в главата му изведнъж възникна един въпрос, едновременно смешен и смущаващ. Колко ли пъти го е виждала как седи там и си бърка в носа? Или пък в долнището на пижамата?

Лоуис отгатна мислите му или пък го издаде руменината по страните му, защото каза:

— Всъщност виждах само силуета ти, а и ти винаги си бил в съвсем приличен вид — с халат. Тъй че не се притеснявай за това. Освен това надявам се знаеш, че дори и някога да бе понечил да направиш нещо, което не би искал хората да видят да правиш, бих се обърнала. Не съм раснала в гората все пак.

Той се усмихна и я потупа по ръката.

— Зная, Лоуис. Просто… малко се изненадах. Изведнъж разбирам, че докато съм си седял и съм зяпал улицата, някой ме е гледал.

Тя спря поглед върху него с онази загадъчна усмивка, която би могла да означава и „Не се притеснявай, Ралф, ти беше за мен просто подробност от пейзажа.“

Той се замисли за миг над усмивката, а после пак подхвана основния въпрос.

— Та какво се случи, Лоуис? Защо седеше тук и плачеше? Само заради безсънието? Ако е било така, аз, разбира се, ти съчувствам. Няма никакво съмнение по въпроса.

Усмивката й помръкна. Без да сваля ръкавиците си, тя отново преплете ръце в скута си и се вгледа в тях със сериозен поглед.

— Има и по-лоши неща от безсънието. Предателството например. Особено когато те предават хората, които обичаш.

2.

После млъкна. Ралф не я заразпитва. Наблюдаваше Розали, която сякаш гледаше към него. По-скоро към тях двамата.

— Знаеше ли, че освен общ проблем имаме и общ лекар, Ралф?

— И ти ли ходиш при Личфийлд?

— Ходех при Личфийлд. По препоръка на Каролин. Само че никога повече няма да стъпя при него. Свършено е. — Тя прехапа устни. — Подъл кучи син!

— Какво се случи?

— Почти цяла година не направих нищо, чаках нещата да се оправят сами — както се казва, да вляза в релси. Не че от време на време не се стараех да им помогна. Сигурно сме опитвали почти едни и същи средства.

— Може би пчелен восък? — Ралф пак се усмихна.

Не можеше да се въздържи. „Какъв удивителен ден е днес — рече си той. — Какъв наистина удивителен ден… а още няма и един часът на обед.“

— Пчелен восък ли? Да не би да помага?

— Не — каза Ралф и се ухили до уши, — изобщо не помага, но е много вкусен.

Тя се разсмя и притисна с облечените си в ръкавици ръце дланта му. Ралф отвърна на жеста.

— Ти не си ходил при доктор Личфийлд с този проблем, нали, Ралф?

— Не. Веднъж си записах час, но после го отмених.

— Защото му нямаш доверие ли го отмени? Защото ти се струва, че се е провалил с Каролин.

Ралф я погледна изненадано.

— Няма значение. Нямам право да задавам този въпрос.

— Не, не, няма нищо. Сигурно малко ме учудва, че го чувам от друг. Мислех си, че той… знаеш ли… че може би не й е поставил правилна диагноза.

— Ха! — Хубавите очи на Лоуис светнаха гневно. — На всички ни мина през ума! Бил непрекъснато повтаряше как не може да повярва, че не си закарал тоя смотан нещастник в Общинския съд още на другия ден след погребението на Каролин. Разбира се, тогава бях от другата страна на барикадата и защитавах Личфийлд като луда. Хрумвало ли ти е някога да го съдиш?

— Не. Вече съм на седемдесет и не искам през времето, което ми остава, да се влача по съдилища заради небрежно лечение. Освен това… нима Каролин така ще се върне?

Тя поклати глава. Ралф продължи:

— Само че онова, което се случи с Каролин, наистина беше причината да не ида при него. Поне така ми се струва. Просто някак си като че ли му нямам доверие или пък… не знам…

Там е работата, че наистина не знаеше. Бе сигурен единствено в това, че отмени часа при доктор Личфийлд, както и посещението при Джеймс Рой Хонг, известен в някои квартали като „игличаря“. Втория час отхвърли по съвета на един деветдесет и три годишен мъж, който може би вече не помнеше и бащиното си име. После мислите на Ралф се отплеснаха към книгата, която му даде старият Дор, и стихотворението, което бе цитирал — Ралф не можеше да си го избие от ума… особено онази част, в която героят говори за всички неща, които е оставил зад себе си: непрочетените книги, неразказаните вицове, пътешествията, които никога няма да предприеме.

— Ралф? Тук ли си?

— А-ха… просто си мислех за Личфийлд. Питах се защо отмених часа си.

Тя го потупа по ръката.

— Радвай се, че си го отменил. Аз отидох.

— Разкажи ми какво се случи.

Лоуис сви рамене.

— Когато състоянието ми се влоши толкова много, че вече не издържах, отидох при него и му разказах всичко. Мислех, че ще ми даде рецепта за приспивателно, но той каза, че дори и това не може да направи — понякога имам аритмия, която може да се влоши от сънотворните хапчета.

— Кога го посети?

— В началото на миналата седмица. А вчера ни в клин, ни в ръкав се обади синът ми и заяви, че с Джанет щели да ме водят на закуска. „Глупости — казах му. — Още мога да готвя. Ако ще идвате чак от Бангор, ще ви спретна малко угощение и толкова по въпроса. А след това, ако искате да ме водите на разходка — мислех си за търговската улица, толкова обичам да ходя там — ами добре, би било чудесно.“ Точно така им казах.

Тя се обърна към Ралф с ехидна, горчива и ядна усмивчица.

— Изобщо не ми хрумна да се запитам защо ще идват да ме виждат и двамата, при това в работен ден, след като и двамата ходят на работа — и сигурно наистина обичат професиите си, защото почти само за това говорят. Просто си рекох: „Колко мило от тяхна страна… мислят си за мен…“ и се постарах специално да изглеждам добре и да направя всичко както трябва, за да не би Джанет да заподозре, че има нещо нередно. Мисля, че точно това най ме вбеси. Глупавата стара Лоуис, „Нашата Лоуис“, както вечно казва Бил… Не гледай толкова учудено, Ралф! Разбира се, че знам. Да не мислиш, че съм вчерашна? И е прав. Аз съм глупава и наистина съм загубена, но това не означава, че не ме боли, като всеки друг човек, когато някой ме използва…

Пак се канеше да се разплаче.

— Разбира се, че не означава — каза Ралф и я потупа по ръката.

— Щеше да умреш от смях, ако ме беше видял — продължи тя — как пека кифлички в четири сутринта и режа гъби на филийки за италиански омлет в четири и петнадесет, а в четири и половина започвам да се гримирам просто за да съм сигурна, напълно сигурна, че Джан няма да почне с нейните въпроси „Сигурна ли си, че всичко е наред, майко Лоуис?“ Мразя, като ги подхване тия. И знаеш ли какво, Ралф? През цялото време тя е знаела какво ми е. И двамата са знаели. Тъй че, доколкото разбирам, аз съм била пак за смях, нали така?

Ралф си мислеше, че следи разказа й внимателно, но явно бе изгубил нишката.

— Знаели са? Как са могли да знаят?

— Защото Личфийлд им е казал! — викна тя.

Лицето й отново се разкриви, но този път Ралф не прочете по него болка или мъка, а необуздана ярост.

— Мръсникът се е обадил на сина ми и му е ИЗДРЪНКАЛ ВСИЧКО!

Ралф едва не си глътна езика.

— Лоуис, те нямат право — каза той, когато най-сетне си възвърна способността да говори. — Взаимоотношенията лекар — пациент са… ъ-ъ… пазят се в тайна. Синът ти сигурно знае тези неща, защото е адвокат, а същото важи и при тях. Лекарите нямат право да издават на никого какво са им казали пациентите им, освен ако пациентът…

— О, Боже! — каза Лоуис и забели очи. — Исусе Христе, Боже мили! В кой свят живееш, Ралф? Типове като Личфийлд правят каквото сметнат за правилно. Подозирам, че съм го знаела през цялото време, и затова съм двойно по-глупава, че изобщо отидох при него. Карл Личфийлд е суетен, арогантен мъж, за когото е по-важно как изглежда с тирантите и марковите си ризи, отколкото как да помогне на пациентите си.

— Това е ужасно цинично.

— И ужасно вярно, което е по-тъжното. И знаеш ли какво? Той е тридесет и пет-шест годишен, а незнайно как си е наумил, че като стане на четиридесет, просто ще… спре. Ще си остане на четиридесет години колкото си поиска. Решил е, че като станат на шейсет, хората остаряват и към шейсет и осем или някъде там дори и най-запазените изперкулясват, а като минеш осемдесет, направо би било милост роднините ти да не те пратят при оня доктор Кеворкян. Децата нямат право на лекарска тайна от родителите си, а що се отнася до него и старите глупчовци като нас нямат право на тайни от децата си. Не било в наш интерес, нали разбираш, И едва ли не в минутата, в която съм излязла от кабинета му, Карл Личфийлд взел, че се обадил на Харолд в Бангор. Казал му, че не спя, че страдам от депресия, че имам проблеми със сетивата, характерни за преждевременни когнитивни смущения. А после казал: „Не бива да забравяте, че майка ви е в напреднала възраст, и на ваше място бих се замислил сериозно за положението й тук, в Дери.“

— Не може да бъде! — възкликна Ралф, удивен и ужасен. — Искам да кажа… наистина ли е постъпил така?

Лоуис кимна мрачно.

— Казал го на Харолд, Харолд ми го каза на мен, а сега аз ти го съобщавам. А аз, старата глупачка, дори не знаех какво означава „когнитивни смущения“ и никой от тях не пожела да ми каже. Проверих „когнитивен“ в речника и знаеш ли какво означава?

— Свързан с мисленето — отвърна Ралф. — „Когнитивен“ означава „свързан с мисленето“.

— Точно така. Моят лекар се обадил на сина ми, за да му съобщи, че изкуфявам! — Лоуис се засмя ядно и избърса с кърпичката рукналите отново сълзи.

— Не мога да повярвам — промълви Ралф, но най-лошото беше, че можеше.

Откакто Каролин си отиде, непрекъснато си даваше сметка, че наивността, с която посрещаше света докъм осемнадесетгодишна възраст, очевидно не го бе напуснала завинаги, когато прекрачваше прага между детинството и зрялата възраст, а сега и между зрялата възраст и старостта.

Нещата продължаваха да го изненадват… освен дето думата „изненадват“ беше прекалено мека. Всъщност повечето от тях направо му взимаха ума.

Например шишенцата под Мостчето на влюбените. Един юлски ден бе излязъл на дълга разходка чак до Баси Парк и се беше скрил под моста да си поотдъхне от следобедното слънце. Едва се бе посъвзел, когато забеляза купчина изпочупени стъкла в буренаците край потока, който ромолеше под моста. Разбута високата трева с един откършен клон и откри седем-осем шишенца. На дъното на едното имаше някаква бяла коричка. Ралф го вдигна и докато го разглеждаше любопитно, осъзна, че държи в ръцете си остатък от наркоманска оргия. Захвърли шишенцето, сякаш бе нажежено желязо. И досега си спомняше вцепенението, което го обзе тогава, и безуспешния си опит да се убеди, че се е побъркал, че онова, което си мисли, не може да бъде вярно, не и в това провинциално градче на четиристотин километра северно от Бостън. Разбира се, това бе същият онзи наивник, с тази част от себе си той като че ли вярваше (или поне бе вярвал, докато не откри шишенцата под Мостчето на влюбените), че целият шум по медиите за кокаиновата епидемия е просто измишльотина, не по-реална от телевизионните кримки или филмите с Жан-Клод Ван Дам.

Сега го обзе същото чувство на шок.

— Харолд каза, че искали „да ме откарат до Бангор“ и да ми покажат мястото — казваше Лоуис. — Вече изобщо не ме вози никъде, само ме кара тук и там. Сякаш съм пратка. Носеха сума ти брошури и когато Харолд й даде знак, Джанет ги извади толкова светкавично…

— Ооох, карай малко по-бавно. Какво място? Какви брошури?

— Извинявай, малко избързвам май. Става дума за едно място в Бангор, което се нарича „Ривървю Истейтс“.

Името му беше познато; всъщност и той самият се беше сдобил с такава брошура — една от онези реклами в милионен тираж, но специално насочена към хора над шестдесет и пет годишна възраст. С Макгавърн й се бяха смели… но в смеха им се долавяше съвсем лекичка обида — като деца, които си подсвиркват, минавайки покрай гробище.

— По дяволите, Лоуис, това е старчески дом, нали?

— Не, господине! — каза тя и ококори невинно очи. — И аз така казах, но Харолд и Джанет веднага ме поправиха. Не Ралф, „Ривървю Истейтс“ е новопостроен жилищен комплекс за общителни възрастни граждани! Харолд го нарече така, а аз отвърнах: Така ли? Нека ви кажа нещо и на двамата — можете да сложите плодов пай от „Макдоналдс“ в сребърен поднос и да го наречете тарталета, ако щете, но той пак си е плодов пай от „Макдоналдс“, поне що се отнася до мен.

— И като казах това, Харолд запелтечи и почервеня, а Джан просто ме озари с една от онези нейни сладки усмивчици — тази, дето я пази за специални случаи, защото знае, че полудявам, като я видя — и вика: „Е, защо все пак не погледнеш брошурите, майко Лоуис? Поне това ще направиш, нали, след като и двамата си взехме за днес неплатен отпуск и дойдохме чак дотук да те видим?“

— Сякаш Дери е на екватора — промърмори Ралф. Лоуис го хвана за ръката и каза нещо, което го разсмя:

— О, за нея е!

— Кога беше това — преди или след като разбра, че Личфийлд се е раздрънкал? — попита Ралф.

Нарочно използва същата дума — тя като че ли подхождаше на тази ситуация много повече от която и да е друга засукана дума или фраза. „Нарушил е лекарската тайна“ беше прекалено изискано за такъв мръснишки номер. Личфийлд бе побързал да издрънка.

— Преди. Та реших, че все пак мога и да погледна брошурите. В крайна сметка Хари и Джан бяха пропътували сто километра, за да дойдат, и нямаше да умра, ако ги прелистя. Значи заразглеждах ги аз, докато те двамата ометоха закуската, която им бях приготвила — и трохичка не остана — и пиеха кафе.

— Страшно място е това „Ривървю“. За всеки денонощно се грижи отделно медицинско лице и всеки има своя кухня. Като постъпиш, те подлагат на пълен медицински преглед и решават какво можеш да ядеш. Има „червена диета“, „синя диета“, „зелена диета“ и „жълта диета“. Имаше още три-четири цвята. Не ги помня всичките, но „жълтата“ е за диабетици, а „синята“ — за хора с наднормено тегло.

Ралф си представи как до края на живота си по три пъти на ден яде научнообосновани храни — вече никакви пици с наденички от „Гамбино“, никакви сандвичи, никакви чили-бъргери от „Мексико Милтс“ — и това му се стори непоносимо.

— А освен това — бодро продължи Лоуис — имат пневматична система, по която получаваш лекарствата си за деня направо в кухнята си. Не намираш ли тази идея за фантастична, Ралф?

— Май да.

— Но как, разбира се. Фантастична е — та това е бъдещето. Всичко се следи с компютър, който, бас държа, никога не страда от когнитивни смущения. Два пъти седмично специален автобус кара обитателите на „Ривървю“ на културни мероприятия, а освен това и на пазар. Трябва да се използва автобусът, защото не им се позволява да имат собствени коли.

— Страхотна идея — каза той и лекичко стисна ръката й. — Какво са неколцина подпийнали другари в събота вечер пред някое старомодно старче със съмнителна когнитивност, което се весели на воля в буик лимузина?

Надяваше се да я развесели, но тя не се усмихна.

— Като видях снимките в глупавите брошури, кръвта ми се смрази. Възрастни дами, които играят канаста. Възрастни господа, които мятат конски подкови[1]. Всички те заедно в една такава огромна зала с чамова ламперия, наречена „Ривър Хол“, как танцуват. Само че името е хубаво, не мислиш ли? „Ривър Хол“?

— Май е нормално.

— На мен ми звучи като стая в омагьосан замък. Само че съм посещавала не един и двама стари приятели в „Стробъри Фийлдс“ — това е старческият дом в Скоухигън — и разпознавам такива зали за отдих от пръв поглед. Каквото и прекрасно име да й дадеш, в ъгъла винаги има цял шкаф с игри и картинни мозайки, от които все липсват пет-шест парченца, а по телевизията вечно върви нещо от сорта на „Андреа Селесте“, но никога не показват филми с красиви млади хора, които се разсъбличат и се търкалят на пода пред камината.

Лоуис извърна към него тъмните си очи.

— Аз съм само на шейсет и осем, Ралф. Зная, че на доктор Изворът на младостта шейсет и осем съвсем не му звучи като „само“, но за мен е така, защото мама почина на деветдесет и две миналата година, а баща ми живя до осемдесет и шест. В моето семейство хората са дълголетници… и ще полудея, ако трябва да прекарам дванадесет години в място, където съобщават по високоговорител, че е време за вечеря.

— И аз бих се побъркал.

— Но все пак разгледах ония брошури. Като свърших, ги подредих и ги върнах на Джан. Казах й, че са много интересни, и й благодарих. Тя кимна, усмихна се и ги прибра в чантата си. Мислех, че с това ще се свърши и ще се отърва, но Харолд каза: „Обличай си палтото, мамо.“

— За миг така се уплаших, че не можах да си поема дъх. Мислех, че вече са ме регистрирали! Стори ми се, че ако откажа да изляза, Харолд ще отвори вратата, а отвън ще чакат двама-трима в бели престилки и единият ще каже: „Не се тревожете, госпожо Шаси, веднъж като изпиете хапчетата, които получавате направо в кухнята си, няма да искате да се местите никъде другаде.“

— Не искам да си обличам палтото — казах на Харолд, опитвайки се да прозвуча както когато бях на десет години и винаги влизах с кални обувки в кухнята, но сърцето ми така хлопаше, че чак гласът ми туптеше. Промених си решението за разходката. Бяха забравила колко много работа имам днес.

Джан пусна онзи смях, който мразя повече и от сиропираната усмивчица, и каза: „Но, майко Лоуис, какво пък чак толкова важно имаш да правиш, че да не можеш да дойдеш с нас до Бангор, след като ние си взехме неплатен отпуск и дойдохме чак до Дери да те видим?“ — От моята снаха винаги ми настръхва косата, а предполагам, че и тя изпитва същото към мен. Сигурно е така, защото през целия си живот не съм виждала жена да се усмихва толкова много на друга и да я мрази до смърт. Както и да е, казах й, че като начало трябва да измия пода в кухнята. „Погледнете го само — викам им. — Ужасно е мръсен.“

— „Хм — сумти Харолд. — Не мога да повярвам, че ще ни върнеш ей така, след като дойдохме чак дотук, мамо.“

— „Ами няма да се преместя там, независимо откъде сте дошли — отвръщам аз, — тъй че тази идея си я избий от главата. Живея в Дери от тридесет и пет години, половината от живота си. Тук са всичките ми приятели и няма да се местя никъде.“

— Те се спогледаха като родители, чието дете вече не е сладурче, а пълна досада. Джанет ме потупа по рамото и каза: „Е, не се разстройвай толкова, майко Лоуис — искаме просто да дойдеш и да разгледаш.“ Същото като с брошурите — все едно от мен се иска просто да бъда достатъчно вежлива. И по същия начин, като ми каза, че само ще разглеждаме, се поотпуснах. Трябваше да съобразя навреме, че не могат да ме накарат да живея там, нито пък да си позволят да ме издържат. Разчитали са на парите на господин Шаси — на пенсията и на издръжката от железниците, защото той загина при трудова злополука.

— Излезе, че имали уговорена среща за единадесет часа с някакъв човек, който да ме разведял наоколо и да ми обяснял подробно. Вече почти бях престанала да се страхувам и всичко ми се беше изяснило в главата, но ме обиждаше престореното им държане и просто беснеех, защото всяка трета дума на Джанет беше „неплатените ни отпуски това“ и „неплатените ни отпуски онова“. Беше повече от ясно, че няма да й е трудно да измисли далеч по-приятни начини за прекарване на деня от това да идва в Дери да вижда дебелата си дърта свекърва.

— „Хайде майко, стига се превзема — казва тя след още малко препирня, сякаш цялата идея толкова ми харесва, че не мога да реша какво да си облека. — Бързо си сложи палтото. Като се върнем, ще ти помогна със съдовете.“

— „Не си ме чула — викам й. — Няма да вървя никъде. Защо да губим такъв прекрасен есенен ден да обикаляме някакво място, в което няма да ида да живея никога? И кое изобщо ви дава право да се втурвате така и да ме препирате? Защо поне единият от вас не се обади да каже: «Виж, мамо, хрумна ни една идея, не искаш ли да я чуеш?» С някой от приятелите си не бихте ли постъпили точно така?“ При тези думи те пак се спогледаха…

Лоуис въздъхна, изтри очи за последен път и върна кърпичката на Ралф, малко влажна, но иначе чиста.

— Та от този поглед разбрах, че има и още нещо. Отгатнах го най-вече по очите на Харолд — така гледаше, когато току-що бе задигнал цяла шепа шоколадови бонбони от бюфета. А Джанет… тя го стрелна с онова изражение, което ненавиждам най-много. Наричам този й поглед „булдозер“. После го попита дали иска да ми каже за разговора си с лекаря, иначе тя да се заеме. В крайна сметка заговориха и двамата, а докато свършат, вече бях толкова уплашена и бясна, че ми идваше да си изскубя цялата коса. С едно като че ли не можех да се примиря, колкото и да се опитвах — че Карл Личфийлд е казал на Харолд всичко, което съм споделила с него. Просто му се обажда и му казва, сякаш в това няма абсолютно нищо нередно.

— „Значи ме мислиш за изперкала? — питам Харолд. — Това ли е то? С Джан смятате, че след като съм в напреднала възраст, мозъкът ми е омекнал?“

— Харолд почервеня, започна да мести крака под стола и да мрънка неразбрано. Как изобщо не му било хрумнало подобно нещо, но как трябвало да мисли за сигурността ми, както аз съм се грижила за него, докато порасне. А през цялото това време Джанет седи в ъгъла, хапва си кифличка и го гледа с оня поглед, заради който направо бих я удушила — все едно той е хлебарка, която се е научила да приказва като адвокат. После стана и попита може ли да използва тоалетната. Казах й да заповяда и едва се сдържах да не й обясня, че с радост ще си отдъхна от присъствието й за две минути.

— „Благодаря, майко Лоуис — казва тя. — Няма да се бавя. С Хари трябва скоро да си тръгваме. Ако смяташ, че не можеш да дойдеш с нас и да спазиш уговорката, предполагам няма какво повече да се каже.“

— Ох, каква змия! — възкликна Ралф.

— Това вече преля чашата. „Спазвам уговорките си, Джанет Шаси — казах, но само онези, които правя сама. Пет пари не давам за ангажиментите, които други хора поемат от мое име.“ Тя вдигна отчаяно ръце, сякаш аз съм най-опърничавата жена, която се е раждала на този свят, и ме остави насаме с Харолд. Той ме гледаше с огромните си кафяви очи и сякаш очакваше да се извиня. Почти бях готова да го направя, ако не за друго, то поне да престане да ме гледа с тоя кокершпаньолски поглед, но не го направих. Не исках. Просто отвръщах на погледа му, а след малко той не издържа и ми каза да престана да се сърдя. Притеснявал се как живея тук съвсем сама и само се опитвал да бъде добър син, а Джанет се опитвала да бъде добра дъщеря.

— „Това като че ли го разбирам — отвърнах, — но да заговорничиш зад гърба на някого не е начин да проявяваш любов и загриженост.“ Той пак се нацупи и заяви, че за тях с Джан това не било заговорничене. Докато го казваше, за миг спря поглед на вратата на тоалетната и почти ми се изясни, че за Джан не е. После каза, че не било както аз си го представям — че Личфийлд му се обадил на него, а не обратно.

— „Добре — отвърнах, — но какво ти пречеше да затвориш, като разбра какво ти дрънка той? Чисто и просто си постъпил неправилно, Хари. Какво, за Бога, ти става?“

— Той отново занервничи — може би дори се канеше да се извини — когато в стаята влезе Джан и стана каквото стана. Попита къде са диамантените обеци, които ми подариха за Коледа. Беше такъв рязък обрат, че аз направо заекнах и вероятно изглеждах така, сякаш наистина изкуфявам. Все пак най-сетне успях да отговоря, че са в китайската купичка върху нощното ми шкафче, както винаги. Имам кутия за бижута, но съм извадила тези обеци и още две-три хубави неща, защото са толкова хубави, че понякога само като ги погледна, се разведрявам. Освен това са направени от налепени диамантени парченца — надали някой ще ми разбие вратата, за да открадне точно тях. Същото важи за годежния ми пръстен и за брошката от слонова кост, които също стоят в тази купичка.

Лоуис втренчи неотклонен, умоляващ поглед в Ралф. Той пак стисна ръката й.

Тя се усмихна и пое дълбоко дъх.

— Толкова ми е трудно.

— Ако не искаш да ми разказваш повече…

— Не, искам да свърша… освен това от определен момент нататък вече и не помня какво точно се случи. Всичко беше толкова ужасно. Разбираш ли, Джанет каза, че знаела къде ги държа, но не били там. Годежният пръстен и брошката си били на мястото, но не и обеците. Отидох да проверя лично и се оказа, че е права. Обърнахме цялата къща, проверихме къде ли не, но не можахме да ги открием. Бяха изчезнали.

Лоуис вече стискаше ръката на Ралф с все сила в двете си длани и говореше като че ли повече на якето му.

— Извадихме всички дрехи от шкафчето… Харолд го измести цялото и надникна отзад… после под леглото и под възглавниците на дивана… и като че ли всеки път, като поглеждах Джанет… тя отвръщаше с любимото си захаросано изражение. По-сладко е от мед — ако не броим очите обаче — и нямаше защо да изрича на глас какво мисли, защото на мен вече ми беше ясно. „Виждаш ли? Виждаш ли колко правилно постъпи доктор Личфийлд, като ни се обади, и ние колко добре постъпихме, че уредихме срещата, а пък ти си една инатлива дъртачка. Защото трябва да идеш в някой дом като «Ривървю Истейтс», а тази случка просто го доказва. Изгубила си прекрасните обеци, които ти подарихме за Коледа, имаш сериозни когнитивни смущения и сега това просто става повече от ясно. Не след дълго ще започнеш да забравяш котлоните и бойлера…“

Отново се разплака и сърцето на Ралф се сви — тя ридаеше като човек, който е преживял неописуемо унижение. „Лоуис — помисли си той. — Нашата Лоуис.“ Но вече не му харесваше как звучи това — ако изобщо някога му бе харесвало.

„Моята Лоуис“ — рече си той и в същия миг, сякаш с одобрението на някаква висша сила, денят отново започна да се изпълва със светлина. Звуците оттекваха по нов начин. Сведе поглед към ръцете им, които лежеха сплетени в скута й, обвити в сивосинкав ореол с цвета на цигарен дим. Сиянията се бяха завърнали.

3.

— Трябвало е да ги изгониш в мига, в който си разбрала, че обеците липсват — чу се да казва, а всяка дума бе сякаш отделна от другите, неповторима, гръмка. — На секундата.

— О, вече разбрах — отвърна Лоуис. — Тя просто е чакала да направя гаф, и аз, разбира се, не я разочаровах. Само че бях толкова разстроена — първо, споря да ида ли с тях в Бангор до „Ривървю Истейтс“ или не, после чувам, че лекарят ми им е казал неща, които не е имал право да издава, а на всичкото отгоре откривам, че съм изгубила едно от нещата, на които най-много държа. И знаеш ли кое беше гвоздеят на програмата? Точно тя да открие, че обеците са изчезнали! Сега можеш ли да ме виниш, че не знаех как да постъпя?

— Не — отвърна той и повдигна ръцете й към устните си. При движението те прошумоляха като дрезгавия шепот на вълнено одеяло под дланите и за миг той видя ясно сините очертания на устните си върху дясната й ръкавица.

Лоуис се усмихна.

— Благодаря ти, Ралф.

— Няма защо.

— Предполагам, че изобщо не ти е трудно да си представиш как свърши всичко, нали? Джан каза: „Наистина трябва да си по-внимателна, майко Лоуис, само че доктор Личфийлд смята, че си достигнала такъв период от живота си, когато не можеш да бъдеш по-внимателна, затова и обмисляхме идеята за «Ривървю Истейтс». Съжалявам, ако сме те ядосали, но ни се стори, че трябва да се вземат бързи мерки. Сега разбираш защо.“

Ралф вдигна очи. Небето над тях бе като синьо-зелен огнен водопад, в който облаците плуваха като сребристи самолети. После погледна към подножието на хълма — Розали продължаваше да лежи между двете кабинки. Тъмносивата връвчица се издигаше над муцуната й и се полюшваше от лекия октомврийски ветрец.

— Тогава побеснях напълно… — Тя млъкна и се усмихна. Ралф си рече, че това е първата й усмивка за днес, която е породена от нещо наистина смешно, вместо от някое не дотам приятно и по-сложно чувство. — Не, не е вярно. Аз не просто побеснях. Ако внукът на сестра ми беше там, щеше да каже: „Баба стана като ядрена бомба“.

Ралф се разсмя; Лоуис също, но мъничко насила.

— Най ме дразни, че Джанет го знаеше. Дори мисля, че искаше да стана „ядрена“, защото знаеше колко виновна ще се почувствам след това. И Бога ми, така е. Разкрещях им се да се махат по дяволите. Харолд изглеждаше така, сякаш иска да потъне в пода — крясъците винаги адски го смущават — но Джан продължаваше да си седи, скръстила ръце в скута си, да се усмихва и дори да поклаща глава, сякаш казвайки: „Точно така, майко Лоуис, продължавай в същия дух, изкарай цялата си старческа лошотия, а като ти мине, може би ще бъдеш в състояние да се вслушаш в гласа на разума.“ Лоуис пое дълбоко въздух.

— После стана нещо. Не знам точно какво. И не се случва за първи път, но сега беше най-зле. Страхувам се, че беше някакъв… ами… пристъп. Както и да е, почнах да виждам Джанет някак странно… направо плашещо. Освен това казах нещо, което най-сетне я постави ма място. Не помня какво беше, а и не съм сигурна, че искам да знам, но със сигурност подейства и пре-най-сладката усмивчица, дето толкова я мразя, се стопи. Всъщност тя буквално извлече Харолд навън. Последното, което си спомням, е, че казва как някой от двамата ще ми се обади, когато не съм толкова истерична и не хвърлям грозни обвинения в лицето на хората дето ме обичат.

След като си тръгнаха, постоях малко вкъщи, а после излязох и дойдох в парка. Понякога само като поседиш на слънчице и ти става по-добре. На идване се отбих в „Червената ябълка“ да си взема нещо за хапване и там чух, че с Макгавърн сте се скарали. Сериозно ли е? Ралф поклати глава.

— Не-е — ще се сдобрим. Бил ми е наистина симпатичен, но…

— … но човек трябва да си мери думите с него — довърши тя. — Освен това позволи ми да добавя, не бива да да приемаш казаното от него прекалено навътре.

Този път Ралф притисна преплетените ръце.

— Този съвет и на теб може да ти послужи, Лоуис — не бива да приемаш случилото се тази сутрин прекалено сериозно.

Тя въздъхна.

— Може би, но това е много трудно. Накрая им наговорих ужасни неща, Ралф. Ужасни. Тази нейна противна усмивка…

Изведнъж в съзнанието на Ралф блесна дъгата на просветлението. В матовите й отблясъци той видя нещо огромно — толкова голямо, че бе едновременно неоспоримо и предопределено. За пръв път истински видя лицето на Лоуис, откак сиянията се бяха върнали при него… или той при тях. То бе обвито в капсула прозрачна сива светлина, светла като лятна утринна мъглица, която всеки миг ще се разсее и ще грейне слънце. Светлината превръщаше жената, която Бил Макгавърн наричаше „нашата Лоуис“, в същество с величествено достойнство… и почти непоносима красота.

„Прилича на Еос — рече си той, — богинята на зората.“ Лоуис се размърда смутено на пейката.

— Ралф? Защо ме гледаш така?

„Защото си красива и защото се влюбих в теб — удивен отвърна наум Ралф. — Току-що така се влюбих в теб, че сякаш се давя, а смъртта е сладка.“

— Защото си спомняш точно какво си казала.

Тя пак зачопли нервно закопчалката на чантата си.

— Не, аз…

— Ами, спомняш си. Казала си на снаха си, че тя е взела обеците. Направила го е, защото е разбрала, че ти ще държиш на своето и няма да идеш с тях, а тя пощурява, когато не става на нейното… става „ядрена“. Направила го е, защото направо си я подлудила. Горе-долу нещо такова, нали?

Лоуис го гледаше с облещени и уплашени очи.

— Откъде знаеш, Ралф? Откъде знаеш, че е тя?

— Зная, защото ти знаеш, а ти знаеш, защото си го видяла.

— О, не — пошепна Лоуис. — Не, нищо не съм видяла. През цялото време бях с Харолд в кухнята.

— Не тогава, не когато го е направила, а когато се е върнала. „Видяла“ си го в нея и навсякъде около нея.

Както той самият виждаше сега Джанет Шаси в Лоуис, сякаш жената до него на пейката се бе превърнала в оптическа леща. Джанет Шаси бе висока жена с дълга талия и светла кожа. Страните й бяха осеяни с лунички, които тя прикриваше с грим, а косата й беше червеникава. Тази сутрин бе пристигнала в Дери, преметнала прословутата си коса в дебела плитка през рамо като сноп медна тел. Какво още знае за тази жена, която никога не е виждал?

Всичко, всичко.

„Крие луничките си с фон дьо тен, защото смята, че и придават детински вид, че хората не приемат луничавите жени насериозно. Има красиви крака и го знае. На работа ходи с къси поли, но днес е дошла да види

(старата кучка)

майка Лоуис и е облечена с жилетка и стари дънки. Парцали като за Дери. Мензисът й закъснява. Вече е навлязла в онзи период от живота си, когато не е точна като часовник, и през тези двудневни или тридневни паузи, които изстрадва всеки месец, целият свят е сякаш от стъкло, всички в него са или глупави, или зли, а поведението и настроенията й стават абсолютно неконтролируеми. Вероятно тук се крие истинската причина за онова, което е извършила.“

Ралф я вижда как излиза от миниатюрната тоалетна на Лоуис. Вижда я как мята яден поглед към вратата на кухнята — на тясното изнервено личице сега няма и следа от пре-най-сладката усмивка — а после взима обеците от купичката. Натъпква ги в предния десен джоб на дънките си.

Не, Лоуис наистина не е видяла с очите си кражбата, но тя е променила аурата на Джан Шаси от бледозелено в сложна плетеница от червени и кафяви нюанси, които Лоуис е видяла и проумяла веднага, най-вероятно без изобщо да си дава сметка какво всъщност става с нея.

— Да, наистина ги е взела — повтори Ралф.

В зениците на ококорените очи на Лоуис плуваше сънлива сива мъглица. Той можеше да седи и да я съзерцава цял ден.

— Да, но…

— Ако все пак се беше съгласила да отидете на срещата в „Ривървю Истейтс“, бас държа, че следващия път, като ти дойдат на гости, щеше да намериш обеците… или пък по-вероятно тя щеше да ги е намерила. Каква щастлива случайност — „О, майко Лоуис, я виж какво открих!“ под мивката в банята, в шкафа или пък в някой ъгъл.

— Да. — Тя го гледаше в лицето запленена, почти хипнотизираш. — Сигурно се чувства отвратително… и няма да посмее да ги донесе, нали? Не и след всичко, което й наговорих. Ралф, как разбра?

— По същия начин както и ти. Откога виждаш сиянията, Лоуис?

4.

— Сияния ли? Не разбирам какво имаш предвид. — Само че много добре разбираше.

— Личфийлд е казал на сина ти за безсънието, но се съмнявам, че то само по себе си ще да е накарало дори човек като него да… знаеш, да се раздрънка. А другото — което ти нарече когнитивни проблеми — някак ми мина покрай ушите. Направо се същисах от идеята, че на някого може да хрумне да те мисли за преждевременно склерозирала, макар че напоследък аз самият имам сетивни проблеми.

— Ти!

— Да, госпожо. А освен това ти преди малко каза нещо далеч по-интересно — че си започнала да виждаш Джанет по много странен начин. Било дори плашещо. Не можеше да си припомниш какво си им казала точно на тръгване, но знаеш как си се чувствала в онзи момент. Прогледнала си в другата част на света — сега виждаш останалия свят: формите, заобикалящи нещата, формите вътре в тях; гласовете, вплетени в обикновените звуци. Аз го наричам света на сиянията, а ти се сблъскваш със същото явление. Нали, Лоуис?

Тя го изгледа мълчаливо, после закри лице с дланите си.

— Мислех, че си изгубвам разсъдъка — каза, после повтори: — О, Ралф, мислех, че си изгубвам разсъдъка.

5.

Той я прегърна, а после я отдръпна от себе си и повдигна брадичката й:

— И повече никакви сълзи. Нямам друга носна кърпичка.

— Никакви сълзи — съгласи се тя, но очите й пак бяха плувнали. — Ралф, само да знаеш колко беше ужасно…

— Повярвай ми, зная. Тя го озари с усмивка.

— Да… знаеш, нали?

— Оня идиот Личфийлд е помислил, че започваш да изкуфяваш — искал е да каже, че проявяваш симптоми на Алцхаймерова болест — но не само заради безсънието, а защото освен него се проявяват и други особености… които той е сметнат за халюцинации. Прав ли съм?

— Предполагам, да, но тогава не спомена нищо подобно. Като му разказвах какво виждам — за цветовете и всичко останало — кимаше много разбиращо.

— А-ха, а в мига, в който си затворила вратата след себе си, се е обадил на сина ти и му е наредил на секундата да дойде в Дери и да направи нещо за старата си мамичка, на която хората й се привиждат опаковани в разноцветни балони с дълги връвчици, които плуват над главите им.

— И ти ли ги виждаш? Ралф, нима и ти също ги виждаш?

— Разбира се — отвърна той и се засмя.

Стори му се, че се смее малко налудничаво, и нищо чудно. Искаше да я пита за хиляди неща и се побъркваше от нетърпение. А и имаше и нещо друго, нещо толкова неочаквано, че отначало дори не бе разбрал за какво става дума — беше се възбудил.

Лоуис пак плачеше. Сълзите й имаха цвета на мъглица над притихнало езеро и докато се търкаляха по лицето й, от тях се издигаше лека пара. Ралф знаеше, че ако я целуне, страните й ще бъдат мъхести, като папрат пролетно време.

— Ралф… това… това е… о, Боже!

— По-потресаващо и от Майкъл Джексън на „Супер Боул“[2], а?

Тя се позасмя.

— Ами, да… как да ти кажа, съвсем мъничко.

— Онова, което ни се случва, Лоуис, си има име, и то не е „безсъние“ или „изкуфяване“, или пък „Алцхаймерова болест“. Нарича се „хиперреалност“.

— Хиперреалност — промърмори тя. — Боже, каква чудата дума.

— Да, чудата е. Знам я от един аптекар по-надолу по улицата, Джо Уайзър. Само че това е свързано с много повече неща, отколкото му бяха известни на него. Повече, отколкото всеки човек в нормално състояние на съзнанието би могъл да си представи.

— Да, като телепатията… ако има такова нещо, това ще да е то. Ралф, а ние в нормално състояние на съзнанието ли сме?

— Снаха ти взе ли обеците?

— Аз… тя… да — призна Лоуис. — Да, взе ги.

— Без съмнение?

— Без.

— Ето че сама си отговаряш на въпроса. Нормални сме, всичко е наред… но мисля, че фешиш за телепатията. Не четем мисли, а аури. Слушай, Лоуис, искам да те питам какво ли не, но ми се струва, че едно от тях се налага да узная още сега. Виждала ли си… — Той изведнъж млъкна насред изречението, питайки се дали наистина иска да изрече онова, което му е на езика.

— Какво да съм виждала?

— Добре. Това ще ти прозвучи много по-откачено от всичко, което ми разказа досега, но не съм луд. Вярваш ли ми? Не съм.

— Вярвам ти — простичко отвърна тя и на него сякаш камък му падна от сърцето. Казваше истината. Нямаше никакво съмнение; цялата й същност го излъчваше.

— Добре, слушай тогава. Откакто започна всичко това, виждала ли си индивиди, които на пръв поглед като че ли не принадлежат на Харис Авеню? Хора, които като че ли изобщо нямат място в реалния свят?

В погледа на Лоуис се четеше озадачено неразбиране.

— Едни такива плешиви, много ниски, с бели престилки, които повече приличат на картинките с извънземни, каквито понякога публикуват на предните страници на жълтите вестници, които се продават в „Червената ябълка“. Не си ли виждала такива в пристъпите на хиперреалност?

— Не, никога.

Той ядно заби юмрук в крака си, позамисли се, а после пак вдигна поглед.

— В понеделник сутринта. Преди ченгетата да дойдат у госпожа Локър… видя ли ме?

Лоуис кимна. Аурата й едва доловимо потъмня, а после през нея започнаха да се вият наклонени алени спирали, тънки като конец.

— В такъв случай имаш доста добра представа кой е извикал полицията, нали?

— О, знам, че си ти — тихо отвърна тя. — Предполагах го и преди, но до този момент не бях сигурна. Докато не го видях в… ъ-ъ, цветовете ти.

„В цветовете ми“ — мислено повтори той. И Ед така ги бе нарекъл.

— Но не си видяла как от къщата й излизат две миниатюрни подобия на господин Клийн?

— Не, но това още нищо не означава. От прозореца на спалнята къщата на Мей Локър не се вижда изобщо. Покривът на „Червената ябълка“ пречи.

Ралф скръсти ръце на главата си. Разбира се, че пречи, трябваше сам да се досети.

— Мислех, че си извикал полицията, защото точно преди да вляза в банята, те видях да гледаш нещо с бинокъл. Преди не бях забелязвала да го правиш и си помислих, че може би искаш да разгледаш по-добре кучето, което рови из кофите за смет. — Тя посочи към подножието на хълма. — Него.

Ралф се ухили.

— Това не е той, това е великолепната Розали.

— О! Както и да е, доста се бавих в банята, защото мажа косата си с нещо специално. Не с боя — рязко поясни тя, макар да не я бе обвинявал в подобно нещо, — а само протеини и други работи, които уж да я правят малко по-гъста. Като излязох, наоколо вече гъмжеше от полиция. Хвърлих един поглед към вас, но теб те нямаше никъде. Или се беше преместил в друга стая, или пък се беше сгушил някак си в креслото си. Понякога заставаш в тази поза.

Ралф разтърси глава, сякаш за да си проясни мозъка.

В крайна сметка през всичките тези нощи не е бил сам в залата — в театъра е имало още един зрител. Само че в друга ложа.

— Лоуис, с Бил всъщност не се скарахме заради шаха. Ние…

Изведнъж Розали излая дрезгаво и се замъчи да се изправи на крака. Ралф насочи поглед към пея и усети как в стомаха му се врязва ледена висулка. Макар да седяха тук вече половин час и не бяха видели никого да се приближава дори към тоалетните кабини в подножието на хълма, матовата пластмасова врата, на която пишеше „МЪЖЕ“, се открехваше.

Оттам се подаде Док № 3. Шапката на Макгавърн с отхапаното крайче от периферията, беше килната на главата му и с нея той доста странно наподобяваше самия Макгавърн в деня, когато Ралф го бе видял за пръв път — с кафявото му бомбе, като вестникар в криминална драма от четиридесетте.

В едната си ръка размахваше ръждивия скалпел.

[1] Вид игра на открито. — Б.пр. ↑

[2] Финалната среща на победителите в Националната футболна лига на САЩ, същински празник за американците. — Б.пр. ↑

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

1.

— Лоуис? — Чуваше собствения си глас като ехо, което отеква в дълъг дълбок каньон.

— Не мога да… — Гласът й секна. — Вятърът ли отвори вратата на тоалетната? Не, нали? Има ли някой там? Кучето затова ли се раздразни толкова?

Присвила назад рошавите си уши, Розали се заотдръпва заднешком от плешивото човече, а сбърчената й муцуна оголваше зъбите й, които бяха толкова развалени, че надали изглеждаха по-заплашителни от пластмасови закачалки. Тя пролая дрезгаво няколко пъти, а после зави отчаяно.

— А така! Нали го виждаш, Лоуис? Погледни! Ей го там!

Ралф скочи на крака. Лоуис също се изправи и засенчила очи с ръка, се завзира с все сила към подножието на хълма.

— Виждам само как въздухът леко трепти. Като над пещ.

— Казах ти да я оставиш на мира! — викна Ралф. — Оставяй я! Махай се, дяволите те взели!

Плешивкото погледна към Ралф, но този път съвсем не изненадано, а най-спокойно и дори презрително. Той вдигна средния пръст на дясната си ръка, отправи на Ралф добре познатия „поздрав“, а после оголи зъби — далеч по-остри и по-заплашителни от тези на Розали — в беззвучен смях.

Когато дребното човече с мръсната престилка пак се заприближава към нея, Розали се сви, сетне вдигна лапа и сгуши глава в нея — като на карикатура — по вместо да изглежда смешен, жестът издаваше уплахата й ужасяващо изразително.

— Какво не виждам, Ралф? — простена Лоуис. — Виждам нещо, но…

— МАХАЙ се от нея! — извика Ралф и пак замахна по онзи специфичен начин. Само че продължаваше да чувства вътрешната ръка — от която преди това проблесна синият лъч — като незаредено оръжие и този път плешивият доктор явно го знаеше. Той погледна към Ралф и помаха присмехулно.

[О, откажи се, Смъртник — седни си на пейката, затвори си устата и гледай представлението.]

Съществото отново съсредоточи вниманието си върху Розали, която се беше сгушила до дънера на един стар бор. От цепнатините в кората на дървото струеше бледозелена мъглица. Плешивият доктор се наведе над кучето, протегнал приятелски едната си ръка, което изобщо не се връзваше със скалпела, който стискаше в левия си юмрук.

Розали изскимтя… после протегна глава и покорно облиза дланта на плешивото същество.

Ралф отново сведе поглед към ръцете си, защото почувства нещо в тях — не предишната сила, нищо подобно, но все пак нещо. Изведнъж над ноктите му затанцуваха яркобели искри. Сякаш пръстите му се бяха превърнали в автомобилни свещи.

Лоуис го задърпа отчаяно.

— Какво му става на това куче? Ралф, какво му става?

Без да знае какво прави или пък защо го прави, Ралф похлупи с длани очите й, както когато закриваш изотзад очите на любим човек и го караш да познае кой си. В пръстите му за миг припламна почти ослепително бяла светлина. „Сигурно за това бяло все говорят по рекламите за перилни препарати“ — рече си той.

Лоуис изпищя. Ръцете й се стрелнаха към китките му, впиха се в тях, а после се отпуснаха.

— Боже мили, Ралф, какво ми направи?

Той отдръпна дланите си — около очите на Лоуис се беше образувала сияйна осморка, сякаш тя току-що бе свалила очила, оваляни в пудра захар. Осморката започна да се стопява почти веднага… само че…

„Не изчезва — помисли си Ралф. — Потъва.“

— Няма значение — отвърна той и й посочи нещо. — Гледай!

Облещените й очи му казаха онова, което искаше да знае. Док № 3, съвършено безчувствен към дружелюбното поведение на Розали, рязко извъртя муцуната й с ръката, в която държеше скалпела. С другата ръка сграбчи старото шалче и дръпна главата на кучето нагоре, Розали тъжно изскимтя. По муцуната й потекоха лиги, Плешивецът се изхили толкова злобно, че кожата на Ралф настръхна.

[„Ей! Престани! Престани да тормозиш кучето!“]

Плешивото същество извърна рязко глава. Усмивката му помръкна и то изръмжа на Лоуис като куче.

[Я иди се закопан, дебела дърта смъртна патка! Кучето си е мое, както вече казах на патравия ти приятел!]

Като му викна Лоуис, гологлавият вече беше пуснал синьото шалче и сега Розали отново се бе сгушила до дънера на бора, въртеше бясно очи, а от муцуната й капеше пяна.

— Тичай! — изкрещя Ралф. — Махай се оттук!

Тя сякаш не го чуваше и само след миг Ралф разбра, че наистина не го чува, защото вече не е там. Плешивият доктор бе успял да направи нещо с нея — беше я измъкнал поне донякъде от обикновения свят, както земеделецът използва трактор и верига, за да изкорени отсечено дърво.

Ралф обаче не се отказа.

[„Тичай, Розали! Бягай далече!“]

Този път присвитите й уши щръкнаха напред и тя понечи да извърне глава към него. Не разбра дали е щяла да го послуша или не, защото още преди да е успяла да мръдне, плешивият доктор отново я сграбчи за шалчето. После отново дръпна главата й нагоре.

— Ще я убие! — изпищя Лоуис. — Ще й пререже гърлото с онова нещо в ръката си! Не му позволявай, Ралф! Накарай го да престане!

— Не мога! Може би ти можеш! Повали го! Насочи към него ръка!

Тя го погледна неразбиращо. Ралф неистово размахваше дясната си ръка, сякаш сече дърва, но преди Лоуис да е успяла да реагира, Розали за сетен път нададе ужасяващ вой. Плешивият доктор замахна със скалпела, но не преряза гърлото й.

Преряза връвчицата на балончето й.

2.

От двете ноздри на Розали изплуваха две тънки струйки и се заиздигаха нагоре. На петнадесетина сантиметра над муцуната й се извиха в нежна плитчица и в този миг скалпелът на Плешивко № 3 си свърши работата. Смразен от ужас, Ралф гледаше как разполовената плитчица полетя в небето като балон, пълен с хелий, който се е откъснал от връвчицата си. На Ралф му се стори, че се заплете в клоните на стария бор. Връвчицата обаче продължаваше да се издига, а когато най-после срещна един клон, просто мина през него.

„Разбира се — рече си той. — По същия начин приятелчетата на тоя са минали през заключената предна врата на Мей Локър, след като са направили същото и с нея.“

Това хрумване бе последвано от една прекалено проста и тягостно логична мисъл, за да й повярва човек — няма никакви извънземни, никакви плешиви докторчета, а центуриони. Центурионите на Ед Дипно. Не приличаха на римските войници по илюстрованите книжки като „Спартак“ и „Бен-Хур“, но сигурно са центуриони… нали?

Двадесетина метра над земята връвчицата на Розали просто се разтвори в нищото.

Ралф сведе поглед точно навреме, за да види как плешивото джудже измъква шалчето през главата на кучето, а после го блъсва под дървото. Вгледа се по-внимателно в него и буквално почувства как се смалява. Сънят за Каролин изплува пред очите му съвсем ясно и се наложи да положи всячески усилия да запуши надигащия се в гърлото му писък.

„Правилно, Ралф, не бива да пищиш. Не искаш да изпищиш, защото после няма да можеш да се спреш — ще пищиш, докато ти се пръсне гърлото. Не забравяй и Лоуис, защото вече и тя е замесена във всичко това. Мисли за Лоуис и не крещи.“

Ох, толкова беше трудно, защото буболечките, които извираха от главата на Каролин, сега се изливаха от ноздрите на Розали като гърчещи се черни потоци.

„Това не са буболечки. Не зная какви са, но не са буболечки.“

Не, не бяха буболечки — просто друг вид сияние. При всяко издишване от ноздрите на Розали излизаше нещо ужасяващо черно на цвят, което не беше нито течно, нито газ. То не се издигаше нагоре, а вместо това започна бавно да се намотава по нея като пръстени антисветлина. Ралф очакваше чернилката да скрие Розали от поглед, но умоляващите й ужасени очи се виждаха през сгъстяващата се около главата й тъмнота, която полека-лека обхващаше и тялото, и лапите й.

Това беше покривалото на смъртта, истинско този път, и той гледаше как Розали, вече без връвчицата си, безмилостно го изтъкава около себе си като отровна плацента. Метафората накара в главата му да зазвучи гласът на Ед Дипно, който казва, че центурионите изтръгват бебета от утробите на майките и ги отнасят в покрити камиони.

„Питал ли си се някога какво крият повечето от тези покривала?“ — бе попитал Ед.

Док № 3 стоеше ухилен над Розали. После развърза синята кърпа и я омота около врата си като артистично бохемско шалче. След това погледна Ралф и Лоуис с презрително високомерие. „Видяхте ли! — казваше този поглед. — В крайна сметка си свърших работата и вие просто не можахте да направите абсолютно нищичко, нали?“

[„Направи нещо, Ралф! Моля те, направи нещо! Спри го!“]

За това бе вече прекалено късно, но може би още можеха да го пропъдят, преди да е могъл да се наслади как Розали умира под дървото. Беше почти сигурен, че Лоуис не може да нанесе същия каратистки удар със синя светлина като него, но вероятно може да направи нещо друго.

„Да — може да го повали по свой начин.“

Не знаеше защо бе толкова сигурен в това, но изведнъж го почувства. Сграбчи Лоуис за раменете и я накара да го погледне, а после вдигна дясната си ръка. Вирна палец и насочи показалеца си към плешивия също като децата, които играят на стражари и апаши.

Лоуис му отвърна с изпълнен с ужас и неразбиране поглед. Ралф грабна ръката й и дръпна ръкавицата.

[Ти си! Ти си, Лоуис!]

Тя проумя, вдигна ръка, изпъна показалец и направи движение, сякаш стреля с пистолет: „Па! Па!“

От пръста й излетяха две ромбчета, чиято сиво-синя светлина бе същата като аурата на Лоуис, но много по-ярка, и които изсвистяха към подножието на хълма.

Първият „куршум“ премина под Док № 3, който изквича и рипна във въздуха, свил ръце в юмруци на височината на раменете. Куршумът се удари в земята, заподскача като плоско камъче, с което се правят жабки, и уцели кабината с надпис „ЖЕНИ“. За миг цялата врата блесна яростно, точно като прозореца на „Бъфи-Бъфи“.

Второто синкаво-сиво ромбче уцели плешивкото отляво по задника и рикошира в небето. Той изпищя — нададе силен и креслив вой, който отекна в главата на Ралф като червей, който се гърчеше точно в средата на мозъка му. Ралф посегна да запуши уши — макар че това нямаше да помогне — и видя Лоуис да прави същото. Бе убеден, че ако писъкът продължава да отеква още дълго, главата му без съмнение ще се пръсне, точно както високото електрическо напрежение разбива фините кристали.

Док № 3 се стовари до Розали и разтривайки поразеното място като хлапе, което е паднало от детската триколка и притиска удареното, той се затъркаля с писъци по посипаната с иглички трева. След малко писъците поутихнаха и той скочи на крака. Стрелна ги с очи изпод широкото си чело. Шапката на Бил бе килната назад, а лявата страна на престилката му беше почерняла и още димеше.

[Ще ми паднете! И двамцата ще ви пипна! Задръстени смъртни скапаняци! ЩЕ МИ ПАДНЕТЕ И ДВАМКАТА!]

Той профуча по пътеката към детската площадка и тенис-кортовете с огромни подскоци, както космонавтите на Луната. Ако се съди по скоростта, която развиваше, изстрелът па Лоуис като че ли не го бе поразил кой знае колко осезателно.

Лоуис сграбчи Ралф за рамото и го разтресе. От това движение сиянията отново започнаха да избледняват.

[Децата! Отива към децата…]

Думите й се губеха, което беше съвсем логично — Ралф изведнъж забеляза, че тя изобщо не говори на глас, а го гледа втренчено с тъмните си очи, стисната рамото му.

— Не те чувам! — викна той. — Лоуис, не чувам!

— Какво ти става, да не си глух? Отива към площадката! Към децата! Не можем да позволим да направи нещо на децата!

Ралф ужасено изстена.

— Няма.

— Откъде си толкова сигурен?

— Не знам. Просто съм сигурен.

— Уцелих го. — Тя извърна пръст към лицето си и за миг заприлича на мим, който имитира самоубийство. — Улучих го със собствения си пръст.

— А-ха. И го поопърли при това. Като се съди по вида му, доста силничко.

— Вече не виждам цветовете, Ралф.

Той кимна.

— Те се появяват и изчезват.

— Не мога да разбера как се чувствам… дори не знам как бих искала да се чувствам! — Тя проплака последните думи и Ралф здраво я прегърна. Каквото и да се случваше, един факт поне оставаше неоспорим — прекрасно бе отново да държи жена в прегръдките си.

— Всичко е наред — успокои я и притисна страната си към челото й. Косата й ухаеше сладко, липсваше миризмата на химикали, лъхаща от косата на Каролин, с която бе привикнал през последните петнадесетина години от съвместния им живот. — Не мисли засега за него, чу ли?

Тя извърна поглед към него. Мъглицата в зениците й вече не се виждаше, но Ралф бе сигурен, че още е там. Пък и те си бяха достатъчно красиви и сами по себе си.

— Защо е това. Ралф? Знаеш ли за какво е?

Той поклати глава. Мозъкът му щеше да се пръсне от мозаечни парченца — шапки, доктори, буболечки, лозунги, кукли, които се пръсват на парчета сред разплискваща се червена боя — които отказваха да си отидат по местата. Пък и засега в главата му като че ли най-силно отекваше глуповатата скоропоговорка на стария Дор: „Построена къща назад не се връща…“

Ралф подозираше, че това е самата истина.

3.

До ушите му долетя тихичко тъжно скимтене и той погледна към подножието на хълма. Розали още лежеше до дънера на огромния бор и се опитваше да се изправи. Ралф вече не виждаше черния мехур около нея, но бе сигурен, че той още не е изчезнал.

— О, Ралф, горкото животинче! Какво да направим?

Не можеха да направят нищо. Ралф беше убеден в това. Обхвана с двете си длани дясната ръка на Лоуис и зачака Розали да се отпусне на земята и да умре.

Вместо това цялото й тяло подскочи и тя се изправи толкова бързо, че едва не се прекатури на другата страна. За миг остана неподвижна, с толкова ниско сведена глава, че муцуната й почти опираше в земята, а после кихна три-четири пъти. След това тръсна глава и погледна към Ралф и Лоуис. Излая кратко. На Ралф лаят му прозвуча така, сякаш кучето им казваше да не се притесняват. После се обърна и се изгуби в боровата горичка по посока на долния вход. Преди да се скрие от погледа на Ралф, успя да постигне накуцващия, но все пак нехаен ход, който беше нейната „запазена марка“. След намесата на Док № 3 болната й лапа не се беше поправила, но и по-зле не изглеждаше. Безспорно стара, но все още далеч от умиране („Точно като всичките старчоци от Харис Авеню“ — рече си Ралф), тя се изгуби сред дърветата.

— Мислех, че онова същество ще я убие — отбеляза Лоуис. — Всъщност аз си мислех, че вече я е убило.

— Аз също.

— Ралф, нима всичко това се случи наистина? Случи се, нали?

— Да.

— А връвчиците… мислиш ли, че са линиите на живота?

Той кимна едва-едва.

— Да. Те са като пъпна връв. А Розали…

Припомни си кога за пръв път забеляза сиянията — как стоеше пред „Райт Ейд“, опрял гръб в синята пощенска кутия, а брадата му беше провиснала чак до гърдите. От шейсет-седемдесет души, които бе успял да види, преди цветовете да изчезнат, само неколцина бяха обвити в тъмни савани, но този, който Розали изтъка около себе си, бе доста по-черен от всички тях. И все пак всеки един от онези хора на паркинга, чиято аура беше тъмна, изглеждаше като по правило зле… точно като Розали, чиято аура придоби цвета на стари хавлиени чорапи в мига, в който Док № 3 започна да се заяжда с нея.

„Може би той просто ускорява процеса, който иначе е съвършено естествен“ — помисли си Ралф.

— Ралф? — рече Лоуис. — Ами Розали?

— Мисля, че сега старата ми приятелка живее живот на заем — отвърна той.

Загледана към подножието на хълма и сивеещата на слънцето борова горичка, където се скри Розали. Лоуис се замисли над думите му. Най-после отново се обърна към него.

— Тая запетайка със скалпела е от онези, които си видял да излизат от къщата на Мей Локър, нали?

— Не. Онези бяха различни.

— А други освен тях виждал ли си?

— Не.

— Мислиш ли, че има още?

— Не зная.

Мислеше, че сега ще го попита дали е забелязал, че съществото е със сламената шапка на Бил, но тя не го попита. Ралф предположи, че може би не я е разпознала. Във въздуха наоколо витаеше прекалено много загадъчност, а и освен това последния път, когато бе видяла Бил с тази шапка, тя беше цяла. „Пенсионираните учители по история не са точно от онзи тип, дето си гризат шапките“ — отбеляза мислено той и се ухили.

— Ама каква сутрин само! — възкликна Лоуис и открито го погледна право в очите. — Мисля, че трябва да поговорим за това, какво ще кажеш? Държа да разбера какво става наоколо.

Ралф се замисли за случилото се през днешната сутрин — която сега му се струваше хиляда години назад във времето: той се връша по улицата откъм ливадата за пикник и мислено прехвърля краткия списък на познатите си, мъчейки се да реши е кого да сподели. Бе зачеркнал Лоуис от този списък, смятайки, че тя може да го съобщи на приятелките си, и сега го досрамя от това повърхностно заключение, което беше основано повече на представата на Бил за нея, отколкото на неговата собствена преценка. Излизаше, че единственият човек, на когото Лоуис бе разказала за сиянията, бе именно онзи, на когото е смятала, че може да разчита да запази тайната й.

Той й кимна.

— Права си. Трябва да поговорим.

— Искаш ли да се върнем у нас за късен обяд? Правя един страшен сос, макар да съм старо момиче, което не може само да си опази обеците.

— С най-голямо удоволствие. Ще ти разкажа каквото знам, но това ще отнеме малко време. Днес запознах Бил със съкратения вариант.

— Тъй. Значи сте се спречкали заради шаха?

— Е, може би не съвсем — отвърна Ралф, усмихвайки се на ръцете си. — Може би по-скоро нещо като твоя двубой със сина ти и снаха ти. Хем най-налудничавите подробности въобще не ги и споменах.

— Но на мен ще ми ги кажеш, нали?

— Да — отговори той и тръгна да става. — Освен това бас държа, че умееш да готвиш дяволски добре. Всъщност…

Изведнъж млъкна и удари длан в гърдите си. Стовари се на пейката и ококори очи с провиснала уста.

— Ралф? Добре ли си?

Разтревоженият й глас като че ли идваше от много далеч. Пред очите му отново бе изплувал Док № 3, как стои между „Бъфи-Бъфи“ и съседната кооперация. Плешивко № 3, който се опитва да накара Розали да пресече Харис Авеню, та да може той да й клъцне връвчицата. Тогава не успя, но все пак си бе свършил работата

(Щях да си поиграя с нея!)

още преди да е станало обяд.

„Може би това, че Бил Макгавърн не е от хората, които си гризат шапките, не е единствената причина Лоуис да не забележи с чия шапка е Плешивко № 3, Ралф, стари приятелю. Може да не е забелязала, защото не е искала да забележи. Сигурно няколко парченца от мозайката все пак съвпадат и ако си прав, това би могло да означава какво ли не. Нали разбираш?“

— Ралф? Какво ти става?

Той виждаше как джуджето разкъсва със зъби периферията на шапката, а после пак я нахлупва на главата си. Чуваше го как казва, че в такъв случай ще трябва да си поиграе с него самия.

„Но не само с мен. С мен и приятелите ми, така каза. С мене и със скапаните ми приятели.“

Сега, като се замисляше над това, разбираше и още нещо. Бе видял как слънцето разпръсква ослепителни искри по връхчетата на ушите на Док № 3, докато той — или то — ръфа шапката на Бил. Споменът бе прекалено ясен, за да го отхвърли, както и значението му.

Ех, този многозначен подтекст.

„Спокойно — още нищо не знаеш със сигурност, а и лудницата е точно зад ъгъла, приятелю. Мисля, че това трябва да ти бъде като обеца на ухото. За мен няма значение дали Лоуис също вижда всички тези неща или не. Другите човеци с белите престилки, не джуджетата, а онези, мускулестите, с мрежите за пеперуди и успокоителните инжекции, могат да цъфнат всеки миг. Буквално всяка секунда.“

И все пак.

Все пак.

— Ралф! За Бога, човече, кажи ми нещо! — Лоуис го разтърсваше, и то доста силничко, като жена, която се опитва да разбуди закъсняващия си за работа съпруг.

Той я потърси с поглед и се опита да се усмихне. Мислеше, че не е успял, но Лоуис се отпусна.

— Съжалявам — извини се той. — За миг всичко това някак си… как да ти кажа, изведнъж ми се стовари.

— Не ме плаши така! Боже мой, как само се хвана за гърдите!

— Чувствам се съвсем нормално — каза Ралф и се насили да разтегне фалшивата усмивка още повече. Чувстваше се като хлапе, което надува балонче, за да види колко ще изтънее, преди да се спука.

— Ако не си се отказала да готвиш, аз продължавам да съм гладен.

„Едно, две, три, гъската вино пи.“

Лоуис го изгледа изпитателно, после се отпусна.

— Добре. Ще бъде весело. Отдавна не съм готвила на никого, освен на Симон и Мина — приятелките ми, както знаеш. — После се засмя. — Не че исках това да кажа. Не заради това ще бъде весело.

— А какво искаш да кажеш?

— Че на мъж не съм готвила отдавна. Надявам се, че не съм забравила как се прави.

— Е, един ден бяхме дошли с Бил да гледаме новините заедно — тогава ни нахрани с макарони и сирене. Беше вкусно.

Тя махна презрително.

— Претоплело. Не е същото.

„Маймуната дъвче тютюн на лифта за ски. Въжената линия се скъса…“

Ухили се още по-широко. Вече очакваше усмивката му да се скъса.

— Сигурен съм, че не си забравила Лоуис.

— Господин Шаси имаше наистина завиден апетит. Всъщност какви ли не завидни апетити. Само че възникна проблемът с черния дроб и…

Тя въздъхна, после посегна към ръката на Ралф и я пое със смесица от плахост и решителност, която му се стори безкрайно умилителна. — Няма значение. Вече се уморих да подсмърчам и да хленча за миналото. Оставям това на Бил. Хайде да вървим.

Той стана, хвана я под ръка и я поведе надолу по хълма към изхода па парка. Като минаваха покрай младите майки по детските площадки, Лоуис им се усмихваше ослепително. Ралф можеше да си каже, че трябва да поотложи преценката; можеше да си повтаря непрекъснато, че за онова, което се случва с него и Лоуис, не знае даже и толкова, че да се подкача сам себе си за разумното осмисляне на ситуацията, но така или иначе не можеше да се освободи от заключението си. Вътрешно чувстваше, че то е вярно, а вече до голяма степен се бе уверил, че в света на сиянията да чувстваш и да си сигурен в нещо е почти едно и също.

„За другите двама не знам нищо, но № 3 е побъркан доктор… който събира сувенири. Както перковците във Виетнам събират човешки уши.“

Изобщо не се съмняваше, че снахата на Лоуис, вдъхновена от злонамерен подтик, е грабнала диамантените обеци от купичката и ги е пъхнала в джоба на дънките си. Само че те вече не бяха у Джанет Шаси; тя сигурно вече горчиво се кори, че ги е изгубила и се пита защо изобщо й е трябвало да ги взима.

Ралф знаеше, че шапката на Макгавърн е у оня никаквец със скалпела, макар Лоуис да не я бе разпознала, а и двамата го видяха как взе шалчето на Розали. Като се надигаше от пейката, Ралф бе осъзнал, че искрите, които струяха от ушите на съществото, почти със сигурност означаваха, че Док № 3 е взел и обеците на Лоуис.

4.

Люлеещият се стол на покойния господин Шаси стоеше върху избелелия линолеум до вратата към задната веранда. Лоуис заведе Ралф до него и му нареди да „не й се пречка в краката“. Ралф прецени, че може да се справи с поставената задача. Силните лъчи на следобедното слънце падаха в скута му и той се залюля. Не знаеше кога успя да стане толкова късно, но денят бе вече доста напреднал. „Сигурно съм заспал — помисли си той. — Сигурно и сега спя и сънувам всичко това.“ Проследи с поглед Лоуис как сваля тигана от един висок шкаф. След пет минути кухнята се изпълни с вкусни аромати.

— Нали ти казах, че ще ти сготвя някой ден — отбеляза тя и добави в тигана разни зеленчуци и още подправки. — Това беше в същия ден, когато ви нахраних с Бил с остатъци от макарони и сирене. Помниш ли?

— Да, помня — отвърна Ралф с усмивка.

— В кутията за мляко на предната веранда има бутилка студен сайдер — сайдерът винаги се съхранява най-добре на открито. Би ли го донесъл? Можеш и да налееш. Хубавите ми чаши са в шкафа над мивката — този, дето не го стигам, без да се катеря на стол. Ти и без стол си достатъчно висок, струва ми се. Колко си Ралф, към метър и осемдесет и пет?

— Метър и осемдесет и осем. Поне толкова бях — сигурно през последните десет години съм се посмалил с десетина сантиметра. Гръбначният стълб се слягал, или нешо подобно. И не е необходимо да се престараваш само заради мен. Съвсем сериозно.

Тя го изгледа изпод вежди, със скръстени на хълбоците ръце, в едната от които стърчеше лъжицата, с която бе разбърквала съдържанието на тигана. Суровият й вид бе посмекчен от сянка на усмивка.

— Казах хубавите ми чаши, Ралф Робъртс.

— Да, госпожо — отвърна той и се ухили, а после добави: — Съдейки по аромата, смея да отбележа, че още не си забравила как се готви за мъж.

— Ти първо го опитай — отвърна Лоуис, но на него му се стори, че се обърна отново към соса на печката с доста доволно изражение.

5.

Храната беше вкусна и съсредоточени върху нея, те не говореха за онова, което им се бе случило. Напоследък Ралф почти нямаше апетит и откакто безсънието се развихри с пълна сила, почти не се хранеше, но днес той си хапна хубавичко и поля силно подправения китайски сос на Лоуис с три чаши ябълков сайдер (смътно надявайки се заниманията му през остатъка от деня да не го отдалечат прекалено много от тоалетната). Като приключиха. Лоуис се изправи, отиде до мивката и започна да я пълни с гореща вода за съдовете. Междувременно подхвана по-раншния им разговор — сякаш бе недовършена плетка, временно оставена настрана заради някоя по-наложителна домашна задача.

— Какво ми стори? — попита тя. — Как накара цветовете отново да се появят?

— Не зная.

— Сякаш стоях на ръба на този друг свят, а като си сложи ръцете на очите ми, ти сякаш ме бутна в него.

Той кимна, припомняйки си как бе изглеждала в първия миг, след като ое отдръпнал ръцете си — сякаш току-що е свалила очила, оваляни в пудра захар.

— Беше чиста интуиция. И си права, той е сякаш отделен свят. Аз така го наричам за себе си — света на сиянията.

— Прекрасен е, нали? Искам да кажа, страшничък е, а когато тези неща започнаха да ми се случват за пръв път — още в края на юли, началото на август, мисля, беше — бях сигурна, че се побърквам, но въпреки това още тогава ми харесваше. Не можех да не го харесвам.

Ралф се втренчи озадачено в нея. Нима някога е мислел Лоуис за елементарна жена? За бъбрива? За неспособна да пази тайни?

„Не, опасявам се, че дори и по-зле, стари приятелю. Мислеше я за повърхностна. Гледаше я до голяма степен през очите на Бил, в интерес на истината — като «нашата Лоуис». Не по-малко… но почти нищо повече.“

— Какво? — попита тя малко смутено. — Защо ме зяпаш така?

— Значи виждаш тези ореоли от лятото? От толкова отдавна?

— Да, и стават все по-ярки и по-ярки. Освен това се появяват все по-често. Затова и в крайна сметка отидох при онова дрънкало. Ралф, аз наистина ли прострелях онова нещо с пръст? Колкото повече време минава, толкова по-трудно ми става да го вярвам.

— Простреля го. Малко преди да те срещна, и аз направих нещо подобно.

Той й разказа за предишното си спречкване с Док № 3 и как бе пропъдил джуджето… поне за известно време. После замахна рязко с ръка.

— Просто ей така — като хлапе, което се прави на Чък Норис или на Стивън Сийгал, нищо повече. Само че резултатът беше тая шантава синя светлина, която го накара да си плюе на петите. Което най-вероятно беше за добро, защото не можех да го повторя. Не знам обаче как го постигнах. Ти би ли могла отново да стреляш с пръст?

Лоуис се разкиска, извърна се към него и вирна пръст горе-долу в същата посока.

— Искаш ли сам да разбереш? Бум! Бум!

— Не насочвай туй чудо към мене, госпожо — каза й Ралф. Изрече го с усмивка, но не беше съвсем убеден, че се шегува.

Лоуис отпусна ръка и сипа малко миещ препарат в мивката. Докато разпенваше водата с ръка, постави на Ралф така наречените от него „големи въпроси“:

— Ралф, откъде дойде тази сила? И за какво?

Той поклати глава, после стана и се доближи до сушилнята за чинии.

— Не знам и не знам. Какво ще кажеш за малко помощ? Къде държиш кърпите за съдове, Лоуис?

— Няма значение къде ги държа. Иди да седнеш. Само, моля те, не ми казвай, че си от онези модерни мъже — тия, дето все се прегръщат и викат с всичка сила.

Ралф се разсмя и отново поклати глава.

— Никак. Просто съм добре обучен, това е всичко.

— Добре, добре. Стига само да не започнеш да ми обясняваш колко си чувствителен. Има някои неща, които момичетата предпочитат да открият сами. — Тя отвори шкафа под мивката и му подхвърли поизбеляла, но ослепително чиста кърпа за чинии. — Просто ги избърши и ги остави на шкафа. Аз ще си ги прибера сама. Докато се занимаваш с това, можеш да ми разкажеш какво се случи с теб. Само че пълната версия.

— Дадено.

Оше се питаше откъде да започне, когато устата му се отвори, очевидно по свое усмотрение, и заприказва вместо него.

— Когато най-после успях да си набия в главата, че на Каролин наистина не й остава много, започнах много често да излизам на разходка. И един ден, като бях на Продължението…

6.

Разказа й всичко — от разправията на Ед с дебелака до сутрешните разговори с Бил, който му каза, че е най-добре да иде на лекар, защото на тяхната възраст психическите отклонения били често срещано явление, дори твърде често срещано. На няколко пъти трябваше да се връща в разказа си, сякаш да улови изпуснатите бримки — например да разкаже как точно насред старанията му да удържи Ед да не нападне шофьора на камиона се появи старият Дор — но това не го тревожеше особено, а и Лоуис явно не се затрудняваше да следи нишката на разказа.

Докато редеше случките една след друга, Ралф бе изпълнен от такова пълно облекчение, че сякаш изпитваше болка. Като че сърцето и мозъкът му са били затрупани с тухли, които сега махаше една по една.

Като завърши историята, съдовете вече бяха измити и прибрани и те с Лоуис бяха изоставили кухнята в полза на дневната, с всичките й избелели снимки начело с господин Шаси на неизменното си място върху телевизора.

— Тъй — заключи Ралф. — Доколко ми вярваш?

— Вярвам на всяка дума, разбира се — отвърна тя и или не забеляза облекчението, което се изписа на лицето му, или предпочете да не му обръща внимание. — След онова, което видяхме тази сутрин — да не говорим какви неща знаеше за прекрасната ми снаха — не мога да не вярвам. По тази част бия Бил.

„И не само по тази“ — помисли си Ралф, но не го изрече на глас.

— Но всички тези неща далеч не са плод на съвпадение, нали?

— Не, не мисля.

— Като бях на седемнадесет години, майка ми нае едно момче от нашата улица — Ричард Хендърсън се казваше — да й помага вкъщи. Имаше сума ти момчета, които можеше да наеме, но тя взе точно Ричи, защото го харесваше… за мен го харесваше, ако разбираш какво искам да кажа.

— Да, естествено. Избирала ти е съпруг.

— Ъ-хъ, но поне не го правеше по натрапчив, грозен, притеснителен за мен начин. И става Богу, защото аз пет пари не давах за Ричи — поне не в този определен смисъл. И все пак мама правеше всичко, което бе по силите й. Ако учех на кухненската маса, тя го караше да пълни коша с дърва, макар че вече беше май месец и навън бе горещо. Ако хранех пилетата, тя го караше да кълца ярма точно на задната врата.

Искаше да ми се върти пред очите… да свиквам с него… и ако се бяхме харесали и той ме беше поканил на танци или на градския панаир, тя би била напълно щастлива. Правеше го неусетно, но все пак го правеше. Подтикваше ме. А това е същото.

— При мен подтикванията не минават толкова неусетно — каза Ралф. Ръката му неволно попипа мястото, където Чарли Пикъринг го намушка с ножа си.

— Не, разбира се, че не. Сигурно е било ужасно да те наръгат с нож в ребрата. Слава Богу, че си имал тоя спрей. Как мистиш, дали старият Дор също вижда сиянията? Че нещо от техния свят му е наредило да пъхне спрея в джоба ти?

Ралф сви безпомощно рамене. Нейното предположение повтаряше онова, което се въртеше и в неговата глава, но ако веднъж го приеме за вярно, земята под краката му ще започне да се изплъзва. Защото ако Дорънс го е направил, това значи, че някаква

(същност)

сила или същество е знаело, че на Ралф ще му е необходима помощ. Това обаче още не беше всичко. Тази сила — или същество — би трябвало също така да знае, че а) в неделя следобед Ралф ще излиза; б) че времето, което цял ден е било доста приятно, на излизане ще се развали достатъчно, за да го накара да си вземе яке; в) кое яке ще си вземе. Значи, с други думи, става дума за нещо, което може да предрича бъдещето. Мисълта, че е бил набелязан от подобна сила, го плашеше. Признаваше, че в случая със спрея поне намесата вероятно му беше спасила живота, но все пак се страхуваше от нея до смърт.

— Може би. Може би Дорънс наистина е бил нечий пратеник. Но защо?

— И какво ще правим оттук нататък? — добави тя.

На Ралф не му оставаше друго, освен да клати глава.

Тя хвърли поглед към часовника, сгушен между снимките на мъж с палто от миещи мечки и на млада жена, после посегна към телефона.

— Почти три и половина! Боже мой!

Ралф докосна ръката й.

— На кого ще се обаждаш?

— На Симон Кастънгуай. Бяхме се уговорили с нея и с Мина днес следобед да ходим в Лъдлоу — в Грейндж[1] има среща на картоиграчите — но не мога да отида след всичко това. Ще загубя всичко. — Тя се засмя, а после се изчерви. — Е, това е просто банален израз.

Ралф задържа ръката й, преди да вдигне слушалката.

— Иди да играеш карти, Лоуис.

— Наистина ли? — Тя го изгледа недоверчиво и малко разочаровано.

— Да.

Още не беше съвсем наясно какво точно става тук, но предусещаше, че скоро ще настъпи някаква промяна. Лоуис говореше за побутване, но на Ралф му се струваше, че се носи, както реката носи малката лодка. Само че не виждаше накъде отива — сякаш бреговете бяха потънали в гъста мъгла, а течението вече ставаше все по-бързо и някъде напред се долавяше грохот на водопад.

„И все пак, Ралф, се долавят някакви очертания. В мъглата се открояват очертания.“

Да. Но не много успокоителни. Може би бяха дървета, които само изглеждат като хищни пръсти… но, от друга страна, биха могли и да са хищни пръсти, които се опитват да изглеждат като дървета. Ралф одобряваше напълно идеята Лоуис да не е в града, докато той изясни въпроса. Имаше силното предусещане — или може би това бе просто надежда, дегизирана като предусещане — че Док № 3 няма да може да я настигне в Лъдлоу, че може би няма да е в състояние дори да я последва до източния край на града.

„Ралф, няма как да знаеш такова нещо.“

Може и да няма, но му изглеждаше вярно, а той все още бе убеден, че в света на сиянията да чувстваш и да знаеш нещо е почти съвсем едно и също нещо. Знаеше едно, и то бе, че Док № 3 още не е успял да пререже връвчицата на Лоуис — бе я видял с очите си, както и жизнерадостния здрав блясък на сивата й аура. Все пак не можеше да се отърве от нарастващата увереност, че Док № 3 — Лудият Док — възнамерява да я пререже, и че независимо колко жизнена бе изглеждала Розали, когато изтърча от Строфорд Парк, прекъсването на връвчицата бе смъртоносно, престъпно дело.

„Да предположим, че си прав, Ралф — да предположим, че не може да се докопа до нея днес следобед, ако тя отиде да играе покер в Лъдлоу. Ами довечера? Ами утре? А следващата седмица? Какво е решението? Да се обади на сина си и на проклетата си снаха, да им каже, че си е променила решението за «Ривървю Истейтс» и все пак иска да отиде там?“

Но знаеше. Но знаеше друго — че му е необходимо време да поразмисли, както и че ще му бъде трудно да мисли конструктивно, докато не се увери, че Лоуис е на достатъчно сигурно място поне за известно време.

— Ралф? Пак почна да гледаш межно.

— Как да гледам?

— Межно. — Тя отметна рязко коса. — Тази дума я измислих, за да опиша как изглеждаше господин Шаси, когато се правеше, че ме слуша, а всъщност през това време мислеше за колекцията си от монети. Разпознавам межните погледи на мига. За какво си мислиш?

— Питах се кога ли ще се върнеш от картите.

— Зависи.

— От какво?

— Дали на връщане ще седнем в „Тъби“ да пием шоколадово фрапе. — Тя изрече тези думи с вида на жена, която разкрива таен порок.

— Да речем, че се върнеш веднага.

— Седем. Може би седем и половина.

— Обади ми се веднага щом се прибереш. Ще ми се обадиш ли?

— Да. Искаш да не съм в града, нали? Ето какво всъщност означавал межният поглед.

— Е…

— Смяташ, че онова отвратително плешиво нещо смята да ми причини зло, нали?

— Твърде е възможно.

— Но на теб също може да ти направи нещо лошо!

— Да, обаче…

„Но засега, поне доколкото знам, не носи нито една моя гиздосия.“

— Но какво?

— Нищо няма да ми се случи, докато се върнеш, това е всичко. — В ума му изскочи презрителната забележка за съвременните мъже, които се прегръщали и говорели високо, и се опита да докара сполучлива строга бръчка на челото си. — Отивай да играеш карти и остави тази работа на мен, поне засега. Заповед.

Каролин или би се изсмяла, или би се ядосала на такава комична поза на мъжественост. Лоуис обаче, която принадлежеше към съвършено различна школа, само кимна и изглеждаше благодарна, че са я освободили от вземането на решение.

— Добре. — Сведе брадичка, за да може да го погледне право в очите. — Знаеш ли какво правиш, Ралф?

— Никак даже. Още не.

— Добре, че все още го признаваш. — Тя го хвана под ръка и леко целуна с разтворени устни ъгълчето на устата му. Ралф усети горещо жегване в слабините си. — Отивам в Лъдлоу да играя карти с ония глупави жени, които все се опитват да следват вътрешния си глас, и да спечеля пет долара. Довечера ще обсъдим какво да правим по-нататък. Става ли?

— Става.

Усмивката й — повече в очите, отколкото на устните — предполагаше, че може да добавят към разговорите и още нещо, ако Ралф е достатъчно решителен… а в този миг той се чувстваше доста смел. Дори суровият поглед на господин Шаси от почетното място на телевизора не можеше да го сплаши.

[1] Асоциация на фермерите, създадена в САЩ през 1867 година с цел взаимно подпомагане. — Б.пр. ↑

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

1.

Беше четири без петнадесет, когато Ралф пресече улицата и измина краткото разстояние до дома си. Умората отново започваше да го завладява — имаше усещането, че е на крак около три века. Същевременно обаче се чувстваше по-добре за пръв път, откакто Каролин си отиде. Повече като истинския Ралф.

„Или може би просто така ти се иска да вярваш? Че не може човек да се чувства толкова нещастен, без да бъде възнаграден? Идеята е прекрасна, Ралф, само че не е особено реална. Добре де, може би точно сега съм пообъркан.“

Наистина беше пообъркан. А освен това уплашен, въодушевен и дезориентиран и се възбуждаше при всеки допир. Но сред цялата тази бъркотия от чувства ярко се открояваше нещо, което трябваше да свърши, преди да се захваща с каквото и да било — трябваше да се сдобри с Бил. Дори беше готов да му се извини. Всъщност може би трябва да постъпи точно така. В крайна сметка не Бил бе дошъл да му каже: „Абе, братче, изглеждаш ужасно, я ми разкажи какво става.“ Не, той отиде при Бил. Вярно е, че хранеше някакви опасения, но това изобщо не променяше нещата, пък и…

„Боже Господи, Ралф, какво да те правя сега?“ Това беше развеселеният глас на Каролин, който звучеше в главата му така ясно, както и в най-тежките седмици след смъртта й, когато се справяше с мъката си, като обсъждаше с нея всяко нещо наум, а понякога и на глас, ако се случеше да е сам вкъщи. „Бил избухнал, съкровище, не ти. Виждам, че си решен да бъдеш суров към себе си, както по времето, когато бях жива. Явно някои неща никога не се променят.“

Поусмихна се. А-ха, добре, може някои неща наистина не се променят никога и Макгавърн е бил по-виновен за спора. Въпросът беше дали иска да прекрати приятелството си с него заради някаква глупава разправия и безорой плоски забележки, които си бяха разменили, докато се запъваха кой е прав и кой — крив. Ралф не смяташе, че си струва, и ако това означава да поднесе на Бил извинение, което той всъщност не заслужава, какво толкова ужасно има в това? В края на краищата в трите кратки срички, които образуват думата „извинявай“, няма кости, които да го задавят.

Въображаемата Каролин посрещна тази идея с безмълвно недоверие.

„Няма значение — каза й той и тръгана по алеята към входа. — Правя го заради себе си, не заради него. А в известен смисъл и заради теб.“

Докато ровичкаше в джоба си за ключа, забеляза, че на вратата е закачена бележка. Бръкна за очилата, но ги беше оставил на кухненската маса. Отдръпна се и се взря в драскулиците на Бил:

„Скъпи Ралф /Лоуис/ Фей и всички останали, Вероятно ще прекарам по-голямата част от деня в болницата. Обади ми се племенницата на Боб Полхърст и каза, че този път наистина горкият човек вече е на път. Стая 313 в реанимацията в Общинската болница е последното място на света, където бих искал да съм в този прекрасен октомврийски ден, но сякаш е най-добре да остана докрай.

Ралф, съжалявам, че се държах така, с теб тази сутрин. Дойде при мен за помощ, а аз само дето не ти издрах очите. Нямам друго оправдание, освен дето тази работа с Боб напълно ме изкара от нерви. Приемаш ли извинението ми? Мисля, че ти дължа една вечеря… в случай, че все още сядаш на една маса с такива като мен, Фей, моля те, люля те, МОЛЯ ТЕ остави ме на мира с тоя твой проклет шахматен турнир. Вече ти обещах да участвам и държа на обещанията си.

Сбогом, жесток свят: Бил“

Ралф се изправи, изпълнен с облекчение и благодарност. Де да можеше всичко останало, което се случваше напоследък, да се оправи с такава лекота!

Отиде в кухнята и тъкмо пълнеше чайника с вода, когато телефонът иззвъня. Беше Джон Лийдекър.

— Бога ми, толкова се радвам, че най-после те откривам! — възкликна той. — Започвах вече да се притеснявам, стари приятелю.

— Защо? Какво се е случило?

— И нищо, и нещо. Чарли Пикъринг все пак го пуснаха под гаранция.

— Спомена, че това не може да се случи.

— Е, сгреших — отвърна Лийдекър и явно се раздразни. — Само че не е единственото, за което сбърках. Казах ти, че съдията сигурно ще изиска гаранция от четиридесет хиляди долара, но не знаех, че ще се падне съдия Стедман, който е известен с това, че дори не вярва в лудостта. Поискал е гаранция от осемдесет бона. Служебният адвокат мяучеше като мартенски котарак, но Стедман беше непоклатим.

Ралф сведе поглед и установи, че продължава да държи чайника. Постави го на масата и попита:

— И той въпреки това е излязъл под гаранция, така ли?

— А-ха. Помниш ли като ти казах, че Ед ще го захвърли като непотребна вещ?

— Да.

— Е, отбележи си го, значи, като поредния фал на Джон Лийдекър. В единадесет тази сутрин Ед влезе при шерифа с маршова стъпка и донесе цяло куфарче пари.

— Осем хиляди долара?

— Казах куфарче, а не пощенски плик — повтори детективът. — Не осем, а осемдесет. Ония в съда само за това говорят. Дявол да го вземе, сигурно ще го обсъждат и след Коледа.

Ралф се опита да си представи как Ед Дипно с един от провисналите си пуловери и с протрити джинси — Каролин ги наричаше „одеждите на лудия учен“, вади от куфарчето пачки от по десет и по двадесет долара, но не успя.

— Стори ми се да казваш, че срещу десет процента може да излезе.

— Така е, ако депозираш и още нещо — къща, или пък някаква собственост — което горе-долу покрива пълната сума. Ед явно не е могъл да депозира нищо, но затова пък е имал някой и друг долар за черни дни под дюшека. Или това, или пък е врътнал някоя свирка на добрата фея.

Ралф се улови да мисли за писмото, което бе получил от Хелън седмица, след като тя излезе от болницата и се премести в „Хай Ридж“. Бе споменала за чек от Ед на стойност седемстотин и петдесет долара. „Това явно показва, че си дава сметка за отговорността си“ — бе писала тя. Питаше се дали Хелън ще остане на същото мнение, ако узнае, че Ед е влязъл в общинския съд в Дери с толкова пари, че да прати дъщеря си на околосветско пътешествие за остатъка от живота й… и ги е дал като залог за освобождаването на един умопобъркан, който обича да си играе с ножове и бомбички.

— Откъде, за Бога, ги е взел? — попита той Лийдекър.

— Де да знам.

— И не е длъжен да каже?

— Съвсем не. Това е свободна държава. Доколкото разбирам, бил осребрил някакви акции.

Ралф си спомни старите времена — добрите стари времена преди Каролин да се разболее и да почине и преди Ед да се побърка. Сети се как почти на всеки две седмици четиримата вечеряха заедно — я пица у семейство Дипно, я Каролининия пилешки пирог на кухненската маса у тях — и как веднъж Ед каза, че като набъбнат дивидентите от акциите, ще ги черпи печени ребърца в „Ред Лайън“ в Бангор. „Точно така“ — бе отвърнала Хелън и се бе усмихнала топло на Ед. Тогава беше бременна и тъкмо започваше да й личи, но приличаше на четиринадесетгодишна с опънатата на конска опашка коса и с широката си карирана риза. „Според теб, Едуард, кои ще набъбнат първи? Двете хиляди в «Юнайтид Мармалейд» или шестте хиляди в обединение «Печено пиле»?“ Тогава той й изръмжа, при което всички се разсмяха, защото в душата на Ед Дипно нямаше и капчица злина и всички, които го познаваха по-дълго от две седмици, знаеха, че и на мравката път прави. Само че Хелън е знаела по-други неща — още тогава тя със сигурност е знаела и някои други подробности независимо от топлите усмивки.

— Ралф? Чуваш ли ме?

— Ед нямаше никакви акции — отвърна старецът. — За Бога, той беше химик-изследовател, а баща му беше бригадир в завод за бутилиране в някакъв смотан град от рода на Пластьр Рок, щата Пенсилвания. И той няма пукнат цент.

— Добре де, намерил ги е отнякъде и ще излъжа, ако кажа, че тая работа ми харесва.

— А мислиш ли, че може да ги е събрал от другите членове на „Приятели на живота“?

— Не, не смятам. Първо, сред тях богаташи няма — повечето са от работническата класа. Биха дали каквото могат, но толкова много? Не. Предполагам, че са в състояние да съберат достатъчно нотариални актове, за да освободят Пикъринг, но не е това. Повечето не биха го направили дори по молба на Ед. За тях той вече е чисто и просто persona non grata, а за Чарли Пикъринг вероятно им се иска никога да не са чували. Сега начело пак е Дан Далтьн и вероятно за голямата част от тях това е огромно облекчение. Ед, Чарли и двама други — един човек на име Франк Фелтън и една жена, Сандра Макфей — май вече действат самостоятелно. За Фелтън нищо не знаем и нямаме досие, а оная жена Макфей е обиколила същите приятни институции като Чарли. Няма как да я подмине човек — сивкава кожа, много пъпки, очила с такива дебели стъкла, че очите й приличат на пържени яйца, и сигурно тежи сто и петдесет килограма.

— Шегуваш ли се?

— Не. Пада си по ластични клинове и обикновено се тъпче с какви ли не сладкиши. Често облича огромен суичер с надпис „ФАБРИКА ЗА БЕБЕТА“. Твърди, че е родила петнадесет деца. Всъщност няма нито едно и най-вероятно е бездетна.

— Защо ми разправяш всичко това?

— Защото искам да се пазиш от тези хора. — Лийдекър му говореше търпеливо, като на дете. — Може да се окажат опасни. Чарли със сигурност е заплаха, което си го знаеш и без да ти го казвам, а той вече е на свобода. Откъде е намерил Ед пари за гаранцията, не е толкова важно — по-важното е, че ги е намерил. Хич няма да се изненадам, ако пак се лепне за теб. Или той, или Ед, или някой от другите. — Къде са Хелън и Натали?

— При приятели, които са много наясно с опасностите, възникващи около съпрузи с разхлопани дъски. Хванах и Майк Ханлън — той също ще ги наглежда. Не смятаме, че в момента Хелън я заплашва някаква реална опасност — тя е все още в „Хай Ридж“ — но правим всичко, което е по силите ни.

— Благодаря ти, Джон. Трогнат съм от съвета.

— Трогнат съм, че си трогнат, само че още не съм свършил. Не забравяй кого заплашва Ед, приятелю — не Хелън, а теб. Тя в момента като че ли вече не го занимава, но ти не му излизаш от ума. Питах шефа, дали може да пратя някого — например Крис Нел — да те охранява поне докато мине историята с оная мръсница от „Грижи за жената“. Обаче той ми отказа. Рече, че тази седмица имаме прекалено много работа, но начинът, по който ми отказа, ме наведе на мисълта, че ако ти помолиш, ще пратят някой да те пази. Какво ще кажеш?

„Полицейска охрана — рече си Ралф. — Така му викат в криминалните филми по телевизията; той говори за същото — за полицейска охрана.“

Опита се да обмисли предложението, но изведнъж в съзнанието му нахлуха прекалено много други идеи и заподскачаха в ума му като някакви чудати топчета. Шапки, доктори, престилки, спрейове. Да не говорим за ножове, скалпели и ножица, която проблясва в прашните окуляри на стария му бинокъл. „Претупвам всяко нещо, с което се захвана, за да започна друго“ — помисли си той, което веднага бе последвано от „Обратният път до рая е дълъг, миличък, тъй че не задълбавай в подробностите“.

— Не — каза той.

— Какво?

Ралф затвори очи и се видя да вдига слушалката на същия този телефон, за да отмени часа при иглотерапевта. Отново се повтаря същото. Да. Може да получи полицейска охрана срещу разни Пикъринговци, Макфеи и Фелтъни, но не това е изходът. Знаеше го, бе убеден в това с цялото си сърце и с цялата си душа.

— Чу ме. Не искам полицейска охрана.

— Но защо, за Бога?

— И сам мога да се грижа за себе си — каза той и направи физиономия при гръмката абсурдност на това изявление, което бе чуват безброй пъти в уестърните с Джон Уейн.

— Ралф, адски ми е неприятно, че точно аз трябва да ти поднеса тази новина, но вече си стар. В неделя извади късмет. Следващия път може и да не ти провърви.

„О, не просто извадих късмет — помисли си старецът. — Имам влиятелни приятели. Или може би трябва да кажа «високопоставени същества».“

— Ще се справя.

Лийдекър въздъхна.

— Ако размислиш, ще ми се обадиш ли?

— Да.

— И ако видиш я Пикъринг, я някоя внушителна дама с дебели очила и сплъстена руса коса да се мотаят наоколо…

— Ще ти телефонирам.

— Ралф, моля те, обмисли го добре. Полицаят просто ще си седи в колата недалеч от дома ти.

— Подарена къща назад не се връща.

— А?

— Казах, че оценявам предложението, но не, благодаря. Пак ще се чуем.

Постави внимателно слушалката на вилката и си помисли, че може би Джон е прав. Ала през целия си живот не бе чувствал разсъдъка си толкова бистър.

— Уморен съм — каза той на празната си, огряна от слънцето кухня, — но съм с ума си. — Помълча, а после добави: — Освен това съм на път да се влюбя, вероятно.

При тези думи се ухили и като слагаше чайника на печката, още се усмихваше.

2.

Пиеше втора чаша чай, когато се сети, че в бележката на Бил се споменаваше за някаква вечеря. Изведнъж му хрумна да му предложи да се видят в закусвалнята на „Сън Даун“. Така ще могат да започнат всичко отначало.

„Мисля, че е наложително да се сдобрим, защото оня малък откачалник му е взел шапката, а аз съм почти убеден, че това означава заплаха за Бил.“

Моментът беше подходящ. Взе телефона и избра номера, който изобщо не му бе трудно да си припомни: 941–5000. Номерът на болницата „Дери Хоум“.

3.

Администраторката го свърза със стая 313. Умореният глас на жената, която вдигна телефона, принадлежеше на Денис Полхърст, племенницата на умиращия. Бил отсъствал в момента, обясни му тя. Към един часа дошли четирима други учители от „чичовите дни на величие“, както ги нарече Денис, и Бил предложил да отидат на обяд. Ралф можеше да си представи как съквартирантът му от долния етаж би го формулирал: по-добре късно, отколкото никога. Това бе една от любимите му пословици. На въпроса, дали го очаква скоро да се върне, Денис Полхърст отговори утвърдително.

— Толкова е предан. Не зная какво бих правила без него, господин Робинс.

— Робъртс. По думите на Бил господин Полхърст е прекрасен човек.

— Да, всичките му приятели го обичат. Разбира се, сметката няма да пристине в клуба ни почитателите му, нали?

— Не — смутено отвърна Ралф. — В бележката на Бил пише, че чичо ви е много зле.

— Така е. Лекарят твърди, че нямало да издържи деня, камо ли нощта, но тази песен вече съм я чувала и преди. Бог да ме прости, но понякога чичо е като ония реклами по телевизията — обещават какво ли не, но никога не изпълняват обещаното. Предполагам, че звучи ужасно, но вече прекалено много се уморих, за да ме е грижа. Тази сутрин изключиха животоподдържащите системи — не можех да поема сама цялата отговорност, но се обадих на Бил и той каза, че чичо би искал да постъпим така. „Време е Боб да изследва другия свят — каза. — Този вече го изучи в най-големи подробности.“ Нали е поетично, господин Робинс?

— Да. Името ми е Робъртс, госпожо Полхърст. Бихте ли предали на Бил, че го е търсил Ралф Робъртс и да ми се оба…

— Та значи изключихме го и бях напълно подготвена — изнервена, бихте казали — а той не умря. Не разбирам. Той е готов, аз съм подготвена, завършил е живота си… защо да не може тогава да си умре?

— Не зная.

— Смъртта е много глупава — отбеляза тя с отегчения глас на най-уморените и най-оскърбените. — Ако някой акушер се бави толкова с прерязването на пъпната връв на бебето, ще го лишат от лекарски права.

Напоследък Ралф често се отплесваше, но този път смисълът на думите й бързо проникна в съзнанието му.

— Какво казахте?

— Моля? — стреснато попита тя, сякаш собствените й мисли се бяха зареяли.

— Споменахте за прерязване на някаква връв…

— Ами… просто така се изразих.

Гласът й стана още по-неприятен… само дето не беше неприятен, както изведнъж осъзна Ралф; в него се долавяше страх. Тук имаше нещо нередно. Сърцето му изведнъж се разтуптя по-бързо.

— Нямах нищо конкретно наум — настояваше тя и изведнъж слушалката на телефона в ръката на Ралф придоби зловещ сив оттенък.

„Мислела е да го убие, и то съвсем насериозно — смятала е да му сложи възглавница на лицето и да го задуши с нея. «Няма да продължи дълго — казвала си е. — Ще бъде проява на милосърдие. — Най-после всичко ще свърши.»“

Ралф отдръпна слушалката от ухото си. Синя светлина, ледена като февруарско небе, струеше от дупките на тънки лъчи.

„Мисълта за убийство е обагрена в синьо“ — каза си, облещил невярващ поглед към сините лъчи, които започнаха да се огъват към пода. Отдалеч чуваше разтревожения глас на Денис Полхърст. „Не че някога съм искал да го зная, но сега вече така или иначе ми е известно — убийството има син цвят.“

Той отново доближи долната част на слушалката към устата си, накланяйки я така, че да отдалечи от себе си горната половина, обгърната от синкавото сияние. Страхуваше се, че ако я доближи прекалено много до ухото си, може да оглушее от студеното, яростно отчаяние, което се излъчваше от нея.

— Кажете на Бил, че се е обаждал Ралф. Робъртс, не Робинс.

Затвори, без да дочака отговор. Сините лъчи се отчупиха и полетяха към пода. Ралф отново се сети за ледените висулки — този път си представи как падат, ако след топъл зимен ден прокараш облечена в ръкавица ръка от вътрешната страна на стрехата. Лъчите изчезваха, преди да се допрат до линолеума. Огледа се. Нищо в стаята не сияеше, не блещукаше, нито пък трептеше. Сиянията отново бяха изчезнали. Въздъхна от облекчение, но в този миг от Харис Авеню прогърмя моторът на кола.

Ралф Робъртс изкрещя.

4.

Вече не му се пиеше чай, но още бе гладен. Най-отзад в хладилника откри диетична пепси, наля я в пластмасова чаша и излезе навън. Вече не издържаше да стои в апартамента, който сякаш вонеше на злощастно будуване. Случилото се преди малко напълно го извади от релси.

Денят бе станал още по-красив, ако това изобщо бе възможно — духаше силен, но топъл вятър, който сякаш завихряше светлини и сенки над западния край на Дери и брулеше листата от дърветата. После ги запращаше по тротоарите като танцуващи оранжеви, жълти и червени дервиши.

Ралф тръгна наляво, но не защото изпитваше съзнателно желание да се върне на поляната за пикник край летището, а просто защото искаше вятърът да духа в гърба му. Независимо от това след десет минути отново се озова на пътечката, която водеше към полянката сред дърветата. Сега там нямаше никого, но той не се изненада. Надали излезлият вятър се бе сторил на възрастните мъже и жени чак толкова студен, че да се приберат на бърза ръка по домовете си — просто бе много трудно да задържиш картите или фигурите за шах на масата, когато немирникът-вятър непрекъснато се опитва да ги отнесе. Ралф се приближи към дървената маса, където обикновено се разполагаше компанията на Фей Шапен, и почти не се изненада от бележката, затисната с камък — още преди да я прочете, вече знаеше съдържанието й.

„Две разходки; две срещи с плешивия доктор със скалпела; двама старци, които страдат от безсъние и имаш пъстроцветни видения; две бележки. Точно като Ной, които взел животните в ковчега не по едно, а по двойки… дали пък няма да завали и проливен дъжд? И тъй, какво ще кажеш, старче?“ Не знаеше какво би могло да се каже… но бележката на Бил му приличаше на некролог, който се пише в момента, а известието на Фей без съмнение бе абсолютно същото. Чувството, че се носи нанякъде без никакво усилие или колебание, бе прекалено силно, за да се усъмни в него; все едно да се събудиш на сцена и да изричаш реплики (или пък да се запъваш на всяка дума) от пиеса, която не помниш да си репетирал, или изведнъж да видиш смисъл в нещо, което дотогава си считат за пълна глупост, или пък да откриеш… Какво да откриеш?

— Още един таен град, какво друго — промърмори той. — Дери на ореолите.

После се вторачи в бележката на Фей и я прочете, а през това време вятърът си играеше закачливо с оредяващата му коса.

„Онези от вас, които искат да отдадат последна почит на Джими Вандърмиър, се приканват да го сторят най-късно до утре. Отец Кохлин дойде днес преди пладне и ми каза, че горкият човек бере душа. Обаче МОЖЕ да приема посетители. Лежи в реанимацията в Общинската болница, стая 315.

Фей

P. S. Помнете, че времето е съвсем ограничено.“

Ралф прочете бележката два пъти, затисна я пак с камъка, та да може следващият старчок, който намине, да я прочете, а после просто остана до масата с пъхнати в джобовете ръце, със сведена глава, загледан в писта № 3 изпод разрешените си вежди. Едно къдраво листо, оранжево като Халоуинските тикви, с които скоро щяха да украсят улицата, долетя от синьото небе и кацна върху оредяващата му коса. Ралф разсеяно го махна и се замисли за две болнични стаи в реанимацията, две болнични стаи, които се намираха една до друга. В едната беше Боб Полхърст, а в другата — Джими Вандърмиър. А съседната стая в същия коридор бе № 317, където почина жена му.

— Не е съвпадение — промълви той.

Но какво беше тогава? Причудливи форми в мъглата? Тайнствен град? И двете фрази бяха доста изразителни, но не отговаряха на въпроса му.

Ралф се настани върху съседната маса, събу обувките си и кръстоса крака. Вятърът непрестанно се втурваше в косата му и я разрошваше. Старецът седеше с леко приведена глава и сбърчено чело. В тази замислена поза, обхванал колене с длани приличаше на Хоумъровия[1] Буда — седеше на масата и прехвърляше наум спомените си за Док № 1 и Док № 2… след което ги сравняваше с днешните си впечатления от Док № 3.

Първо впечатление: и трите същества му напомняха на извънземните от жълтите вестници като „Инсайд Вю“ и на картините от типа „авторска концепция“. Ралф знаеше, че подобни изображения на тайнствени извънземни датират отпреди много години; говореше се за контакти с дребните плешивковци — така наречените докторчета — от много отдавна, може би откакто се говореше за НЛО. Беше почти сигурен, че е чел поне една подобна статия още през шестдесетте.

— Добре де, да речем, че неколцина от тия приятели са се появили и тук — обърна се той към врабче, което току-що бе кацнало върху кошчето за смет. — Не само трима, а триста. Или пък три хиляди. С Лоуис не сме единствените, които са го забелязали. А…

А в повечето съобщения за такива срещи не се ли споменаваше и за остри предмети?

Да, но не за скалпели и ножици — поне на Ралф така му се струваше. Като че ли мнозинството от хората, които твърдяха, че са били отвлечени от плешивите докторчета, говореха за медицински сонди.

Врабчето отлетя, но Ралф не му обърна внимание. Мислеше за малките плешивковци, които бяха посетили Мей Локър в нощта, когато тя почина. Какво още знае за тях? Какво оше бе видял? Бяха облечени в бели престилки, като онези, които носеха лекарите по телевизионните филми от петдесетте и шестдесетте и каквито аптекарите използваха и днес. Само че техните престилки, за разлика от тази на Док № 3, бяха чисти. № 3 размахваше ръждив скалпел — ако по ножицата, която Док № 1 държеше в дясната си ръка, е имало ръжда, то Ралф не я бе забелязал. Дори след като я разгледа с бинокъла.

„Още нещо — може би не е важно, но най-малкото си му обърнал внимание. Размахващият ножицата беше десняк, поне доколкото може да се съди по това как държеше оръжието си. Онзи със скалпела пък беше левак.“

Вероятно не беше важно, но имаше нещо в него — поредният причудлив силует в мъглата, този път обаче смален — което тъй или иначе го човъркаше. Нещо, свързано с понятията ляво и дясно.

— Направо завий наляво — промърмори Ралф, повтаряйки ключовата реплика на стара шега, която вече не помнеше. — Наляво завий направо.

Няма значение. Какво още знае за тези докторчета? Е, разбира се, имаха аури — доста приятни, със зеленикавозлатист цвят — и оставяха след себе си от ония (следите на хората в бяло) танцови диаграми на Артър Мъри. И въпреки че чертите им го бяха поразили с абсолютната си безличност, ореолите им излъчваха сила… здрав разум… и…

— И достойнство, дявол да го вземе! — възкликна Ралф.

Вятърът отново залудува и обрули още листа. На петдесетина метра от поляната, недалеч от старите вагони, растеше криво, полуизкоренено дърво, което сякаш посягаше към Ралф и протегнатите му клони всъщност наистина наподобяваха хищни нокти.

Изведнъж си даде сметка, че за старец, който наближава прага на онази възраст, която Шекспир (и Бил Макгавърн) нарича „дълги гащи и домашни чехли“, онази нощ наистина е видял доста неща. Но никое от тях — макар и едно-едничко — не загатваше за някаква опасност или пък за злонамереност. Ралф сам бе заключил, че тук се крие нещо зло, и това не бе изненадващо. Непознатите същества бяха физически неестествени; бе ги видял да излизат от дома на болна жена по такова време на нощта, когато рядко се посрещат гости; освен това ги бе забелязал само минути, след като се събуди след странния кошмар.

Все пак сега, като си припомняше видяното, в паметта му изникнаха и други подробности. Например как съществата стояха пред входа на дома на госпожа Локър, сякаш това бе съвсем в реда на нещата; или пък породилото се у него впечатление, че наблюдава двама стари приятели, които разтоварят, преди всеки да поеме по пътя си. Двама стари другари, които обсъждат още веднъж събитията, преди всеки да се прибере в дома си след дългата работна нощ.

„Да, действително остана с такова впечатление, но това не означава, че можеш да му вярваш, Ралф.“

Но той смяташе, че може да му вярва. Стари приятели, отдавнашни колеги, които са приключили с работата за нощта. Къщата на Мей Локър е била последната им спирка.

Добре, значи разликата между Док № 1 и № 2, и третия е от земята до небето. Те бяха чисти, а той — мръсен; те имаха аури, а той — не (поне Ралф не бе ги забелязал); те носеха ножици, а той имаше скалпел; те изглеждаха разумни и здравомислещи, като двама уважавани старейшини, а № 3 изглеждаше съвсем умопомрачен.

„Едно обаче е несъмнено. В противниковия отбор участват свръхестествени същества и освен Лоуис единственият човек, който май знае за съществуването им, е Ед Дипно. Искаш ли да се обзаложим по колко часа спи Ед напоследък?“

— Не — каза Ралф. Вдигна треперещите си ръце и закри очи. Ед бе споменал плешиви доктори и ето ти плешиви доктори. Дали е имал предвид докторите, като приказваше за центурионите? Ралф не знаеше. Много се надяваше да е така, защото всеки път, като се сетеше за тях, самата дума центуриони бе започнала да извиква в съзнанието му много по-неприятни образи: същества с качулки, яхнали мършави червенооки кранти, които връхлитат върху хобитите пред кръчмата.

Хобитите го наведоха на мисълта за Лоуис и ръцете му се разтрепераха още повече.

Каролин: „Обратният път до рая е дълъг, миличък, тъй че не задълбавай в подробностите.“

Лоуис: „В моето семейство да умреш на осемдесет значи, че си умрял млад.“

Джо Уайзър: „В крайна сметка патологьт вписва в графата «причина за смъртта» по-скоро «самоубийство», отколкото «безсъние».“

Бил: „Беше специалист по Гражданската война, но сега дори не знае какво е Гражданска война, да не говорим кой победи в нашата.“

Денис Полхърст: „Смъртта е много глупава. Ако някой акушер се бави толкова с прерязването на пъпната връв…“

Сякаш някой изведнъж бе включил ярък прожектор в главата му и Ралф изкрещя в слънчевия есенен следобед. Дори самолетът „Делта 727“, който кръжеше за кацане над писта № 3, не успя напълно да заглуши вика му.

6.

Прекара остатъка от следобеда на верандата в нетърпеливо очакване Лоуис да се върне. Можеше отново да потърси Макгавърн в болницата, но не го стори. Вече не изпитваше същата необходимост да разговаря с него. Все още не разбираше всичко но му се струваше, че е проумял много повече неща отпреди, а ако внезапното му прозрение на поляната за пикник изобщо имаше някаква стойност, то да каже на Макгавърн къде се е затрила сламената му шапка нямаше да доведе до абсолютно нищо, дори ако той му повярва.

„Трябва да върна шапката — помисли си Ралф. — Както и обеците на Лоуис.“

Беше невероятен късен следобед. От една страна, не се случи нищо. От друга страна, се случи всичко. Светът на сиянията изплуваше и изчезваше около него като величествения парад на сенките на облаците над западния край на града. Ралф седеше и гледаше унесено и само от време на време ставаше, за да похапне или да отиде до тоалетната. Видя старата госпожа Бениган, която стоеше на предната си веранда с неизменното яркочервено палто, облегната на бастуна си, и оглеждаше градината си. Видя и ореола й — със здравия розов цвят на току-що изкъпано бебе — и си рече наум, че се надява госпожа Б. да няма много роднини, които я чакат да си иде от тоя свят. На отсрещната страна на улицата забеляза някакъв младеж, който се бе запътил с бодра крачка към „Червената ябълка“. Той бе самото олицетворение на здравето с протърканите си дънки и якето без ръкави, но Ралф видя полепналия като мазнина по него черен покров, а връвчицата, която се издигаше над главата му, приличаше на изгнил шнур за завеси в изоставена къща.

Плешиви докторчета не се мяркаха, но малко след пет и половина от една шахта насред Харис Авеню лумна пурпурна светлина; издигна се в небето като фойерверк в библейските сцени от филмите на Сесил Б. Демил и вися там около три минути, а после в миг се стопи. Над комините на сградата на старата мандра на Хауърд Стрийт кръжеше огромна, подобна на праисторически ястреб птица, а над Строфорд Парк като дълги панделки лениво се виеха ту червени, ту сини течения.

Когато футболната тренировка в частното училище „Феърмаунт“ приключи в шест без четвърт, десетина дечурлига се изсипаха на паркинга пред „Червената ябълка“, откъдето щяха да си купят бонбони и цели камари картички — по това време на годината сигурно ще са на футболни отбори, предположи Ралф. Две момчета спряха и се спречкаха за нещо, а аурите им — едната зелена, а другата в преливащи се оттенъци на оранжево, станаха по-наситени, свиха се, заискриха и от тях се заиздигаха алени, тънки като конец спирали.

„Внимавай!“ — мислено викна Ралф на момченцето, обгърнато от оранжевата светлина, само миг преди другото да захвърли учебниците си на земята и да го цапардоса през устата. Двамата се сборичкаха и се завъртяха в тромав, враждебен танц, после се търкулнаха на тротоара. Около тях се насъбраха крещящи деца, които ги насърчаваха. Над групичката като буреносен облак набъбна пурпурночервен похлупак. Завихряше се бавно по посока на часовниковата стрелка и за Ралф бе едновременно ужасяващ и красив; той се питаше каква ли е аурата над истинско бойно поле. После реши, че всъщност не иска да знае отговора на този въпрос. Оранжевото момче тъкмо яхна зеленото и започна да го налага, когато Сю излезе от магазина и им се развика да престанат да се бият.

Оранжевото момче се отдръпна с нежелание. Побойниците се изправиха и си размениха враждебни погледи. После зеленото момче се обърна и влезе в магазина, като си даваше вид, че изобщо не го е грижа. Но ефектът се развали от погледа, който хвърли през рамо, за да се убеди, че противникът му не върви след него.

Някои от зяпачите го последваха в „Червената ябълка“ да се подкрепят след тренировката, а другите се скупчиха около оранжевото момче и започнаха да го поздравяват. Над тях невидимата пурпурночервена отровна гъба започна да се разсейва като облаци, подгонени от силен вятър. Тя се разпадна на дрипави късчета и изчезна.

„Улицата е изпълнена с енергийни потоци — рече си Ралф. — Сиянията, които излъчваха двете хлапета през деветдесетте секунди, докато се боричкаха, сигурно биха стигнали за осветлението в Дери за цяла седмица, а ако човек можеше да улови енергията, която отделяха зяпачите — енергията вътре в гъбата — сигурно цял Мейн щеше да се осветява от нея поне месец Представяш ли си как би изглеждал светът на сиянията на Таймс Скуеър две минути преди дванадесет в новогодишната нощ?“

Не можеше и не искаше да си представя. Подозираше, че е съзрял ударната вълна на толкова колосална сила, пред която всичките ядрени оръжия, произведени от 1945 година досега, притежаваха мощта на детски пистолет с капси. Може би тази сила бе достатъчна да разруши вселената… или пък да сътвори нова.

7.

Ралф се качи в кухнята, изсипа боб от консерва в една тенджерка, а в друга сложи два кренвирша, и докато притопляше скромната си вечеря, нетърпеливо се заразхожда из апартамента, като ту щракаше с пръсти, ту прокарваше ръка през косата си. Проникналата чак в костите му умора, която носеше от средата на лятото като невидим товар, поне за момента бе изчезнала напълно — чувстваше се изпълнен с маниакална енергия, буквално претъпкан с нея. Сигурно затова хората взимат транквиланти и кокаин, обаче Ралф подозираше, че това опиянение е далеч по-приятно, защото като премине, няма да се чувства ограбен и малтретиран, сякаш не е използвал наркотик, а сам е бил използван.

Ралф Робъртс, който не осъзнаваше, че косата, която пръстите му приглаждат, се е сгъстила и за пръв път от пет години насам в нея се забелязват черни нишки, обикаляше апартамента си с танцова стъпка и си тананикаше мелодийка от началото па шейсетте: „Хей, момиче сладко, не можеш ли да се поспреш… все се вееш, тичаш, пееш, рипаш и люлееш…“

Бобът къкреше в тенджерката, кренвиршите вряха — но на Ралф му се струваше, че те едва ли не танцуват, на печката под звуците на някое джазпарче или пък на любима стара песен. Като продължаваше да пее с все сила, той сложи кренвиршите при боба, изсипа в тенджерата половин шише кетчуп, прибави малко чили, после със замах разбърка всичко и забърза към вратата. В една ръка носеше вечерята, както си беше в тенджерата. Пъргаво изтича надолу по стълбите като хлапе, което закъснява за първия учебен ден. Пътьом взе някаква стара жилетка — беше на Макгавърн, но хич не му пукаше — от гардероба в антрето и отново излезе на верандата.

Сиянията бяха изчезнали, но Ралф не се разтревожи; в момента храната го интересуваше повече от всичко. Не помнеше кога за последен път е бил истински гладен като сега. Седна на най-горното стъпало, дългите му крака с кокалести колена щръкнаха от двете му страни — така приличаше на Икабод Крейн[2] — и започна да се храни. Първите няколко хапки опариха устните и езика му, но той започна да се храни още по-бързо, едва ли не да се тъпче.

Спря чак когато изяде половината от боба. Звярът в стомаха му не бе заспал — засега още не — но поне се бе поукротил. Той се уригна и огледа Харис Авеню със задоволство, каквото не беше изпитвал от години. При дадените обстоятелства едва ли имаше повод за подобно чувство, но това не го накърняваше ни най-малко. Кога ли за последен път се бе усещал толкова добре? Може би сутринта, когато се събуди в оня хамбар някъде между Дери, щата Мейн, и Пафкийпси, щата Ню Йорк, запленен от преплитащите се лъчи, които прорязваха топлия, ухаещ на сено хамбар.

Може би никога досега не се беше чувствал по този начин.

Да, може би никога.

Съзря госпожа Перин, която се задаваше по улицата — вероятно се връщаше от „Убежището“ — където осигуряваха безплатна храна и подслон за бездомни. Ралф за пореден път се удиви на странната й плавна походка, която постигаше без помощта на бастун и като че ли без да се движи в ханша. Косата й, която все още беше по-скоро черна, отколкото прошарена, бе прихваната — или може би „укротена“ бе правилната дума — от бонето, което слагаше, докато работеше на шубера. Носеше бели обувки като на медицинска сестра и дебел чорапогащник с цвят на захарен памук… не че Ралф виждаше обувките или пък краката й — тази вечер госпожа Перин беше с мъжки балтон, който стигаше почти до глезените й. Като ходеше, като че ли използваше само горната част на краката си — знак за хронично заболяване на гърба, предположи Ралф — походката, както и палтото, придаваха на приближаващата се Естер Перин сюрреалистичен вид. Приличаше на черна царица на дъска за шах — фигура, която е премествана от невидима ръка или пък се движи сама.

Докато тя се приближаваше към мястото, където седеше Ралф — не беше свалил разкъсаната риза, а на всичкото отгоре ядеше направо от тенджерата — сиянията отново започнаха да изплуват. Уличните лампи вече светеха и Ралф забеляза, че над всяка виси бледолилава дъга. Освен това над някои покриви се носеше червена мъглица, над други — жълта, а над трети — бледоалена. На изток, откъдето вече се задаваше нощта, хоризонтът беше обсипан със зелени петънца.

Пред него изведнъж разцъфна аурата на госпожа Перин — имаше наситения сив цвят, който му напомняше на униформите на курсантите от „Уест Пойнт“. По-тъмни петънца проблясваха като призрачни копчета пред гърдите й (Ралф предполагаше, че старата дама има бюст). Не беше много сигурен, но си помисли, че те може би са знак за влошаване на здравето й.

— Добър вечер, госпожо Перин — любезно поздрави той и проследи с поглед думите си, които се виеха пред очите му като снежинки.

Тя го изгледа от глава до пети, сякаш едновременно го прецени и реши, че не заслужава вниманието й, после процеди:

— Виждам, че още си с тази риза, Робъртс.

Онова, което не изрече, но Ралф бе сигурен, че си мисли, беше: „Освен това виждам, че седиш тук и ядеш боб направо от тенджерата като някой дрипав скитник… и обикновено запомням онова, което съм видяла, Робъртс.“

— Вярно е. Май съм забравил да я сменя.

— Хммм — отвърна тя и на Ралф му се стори, че сега преценява бельото му. „Кога за последен път ти е хрумвало да го смениш? Изтръпвам, като си помисля, Робъртс.“

— Прекрасна вечер, а, госпожо Перин?

Госпожа Перин отново го стрелна с поглед, сетне извърна очи към небето. После пак към Ралф.

— Ще се застуди.

— Мислите ли?

— О, да — циганското лято свърши. Гърбът ми вече за нищо не го бива освен за прогнози за времето, но с това поне се справя доста добре. — Тя замълча, после произнесе: — Това, струва ми се, е пуловерът на Бил Макгавърн.

— Май да — съгласи се Ралф, питайки се дали следващият й въпрос няма да е дали Бил знае за „кражбата“. От нея можеше да се очаква всичко.

Вместо това тя му нареди да се закопчае.

— Не искаш да хванеш пневмония, нали? — попита тя, а изражението й пбдсказваше, че би добавила: „Както и да те приберат в лудницата.“

— Съвсем не.

Той остави тенджерката, посегна към копчетата, но изведнъж спря. Кухненската ръкавица още се мъдреше на лявата му ръка. Досега изобщо не я бе забелязал.

— Ще ти бъде по-лесно, ако свалиш това чудо — отбеляза госпожа Перин. Очите й като че ли проблеснаха дяволито.

— Предполагам да — смирено отвърна Ралф. Смъкна ръкавицата и закопча жилетката на Бил.

— Предложението ми все още е в сила, Робъртс.

— Не ви разбрах?

— Предложението да ти закърпя ризата. В случай, че някога решиш да се разделиш с нея за ден-два. — Тя позамълча. — Предполагам, имаш друга риза, която да облечеш, докато закърпя тази, с която си в момента?

— О, да. Разбира се. Даже няколко.

— Сигурно е истинско предизвикателство за теб коя от тях да избереш всеки ден. Имаш сос от боба по брадичката, Робъртс.

Тя извърна очи и с маршова стъпка продължи по улицата.

Тогава Ралф направи нещо, което нито беше възнамерявал да стори, нито разбираше; то бе продиктувано от инстинкт, точно както удара, с който днес накара Док № 3 да остави Розали на мира. Вдигна ръката, на която беше допреди малко кухненската ръкавица, и я сви на фуния пред устата си. После дълбоко пое въздух, при което дъхът му лекичко изсвири.

Резултатът беше потресаващ. От аурата на госпожа Перин като бодил на таралеж щръкна тънко спопче сивкава светлина. То бързо се удължи и се изви назад, понесе се над осеяната с есенни листа полянка и уцели фунията, която образуваха свитите пръсти на Ралф. Той усети как го поема с дъха си, сякаш поглъщаше чиста енергия. Изведнъж той изпита усещането, че засиява — като неонова реклама или като светещия надпис над някое голямо кино. През гърдите и стомаха му като че премина някаква сила и го изпълни целия. Същевременно се стрелна в главата му, заплашвайки да отнесе горната част на черепа му, сякаш тя бе покрив над ракетно хранилище.

Виждаше как лъчите, сиви като мъгла, струят между пръстите му. В съзнанието му проблесна, но само за миг, неописуемо приятно усещане за собствената му мощ. То бе последвано от срам и ужас.

„Какво правиш, Ралф? Каквото и да е това, то не ти принадлежи. Би ли бръкнал в портмонето й, за да задигнеш някой и друг долар, докато тя не гледа?“

Лицето му пламна. Той отпусна свитата на фуния ръка и стисна устни. В същия миг чу — всъщност почувства — как нещо изхруптя в него. Нещо подобно на звука, който човек издава, докато дъвче суров ревен.

Госпожа Перин спря и Ралф проследи с тревожен поглед как се поизвърна и огледа Харис Авеню. „Не исках да го сторя — мислено й рече той. — Честна дума, не исках… Още не мога да свикна с това.“

— Робъртс?

— Да?

— Чухте ли нещо? Прозвуча почти като изстрел.

Той усети как в ушите му пулсира гореща кръв, но поклати отрицателно глава.

— Не… но слухът ми вече не го бива…

— Сигурно беше ауспухът на някоя кола — заяви старицата и го освободи от задължението да измисли ново оправдание. — Честно казано, здравата се изплаших.

После отново закрачи със странната си походка, пак спря и се обърна към него. Аурата й бе започнала да избледнява, но Ралф наблюдаваше очите, които подозрително го оглеждаха.

— Променил си се, Робъртс — заяви тя. — Бих казала, че си се подмладил.

На Ралф, който очакваше нещо съвсем друго (например: „Върни ми веднага онова, което ми задигна, Робъртс“) не му оставаше друго, освен да запелтечи смутено:

— Мислите ли… това е много… искам да кажа, благодар…

Тя нетърпеливо махна, сякаш искаше да каже: „О, я млъквай!“

— Сигурно е от светлината. Съветвам те да не накапваш жилетката, Ралф. Имам впечатлението, че господин Макгавърн е човек, който пази вещите си.

— Трябваше да си пази шапката — отвърна Ралф. Старицата отново изпитателно го изгледа.

— Моля?

— Сламената шапка. Загубил я е някъде.

Госпожа Перин се замисли върху думите му, сетне презрително изсумтя и заяви:

— Прибирай се, Робъртс. Ако останеш навън, ще хванеш пневмония.

После плавно се извърна и продължи по пътя си, без видимо да е пострадала от „кражбата“ на Ралф.

„Кражба ли? Почти съм сигурен, че не това е правилната дума, Ралф. Онова, което направи току-що, беше много по-близо до…“

— Вампиризъм — мрачно промълви Ралф.

Отмести тенджерата настрана и заразтрива ръце. Чувстваше се засрамен… виновен… но сякаш всеки миг щеше да се пръсне от прилив на енергия.

„Вместо кръв й открадна жизнена сила, но това не променя факта, че постъпваш като вампир.“

Да, наистина. И изведнъж му хрумна, че може би не го прави за пръв път.

„Променил си се, Робъртс. Бих казала, че си се подмладил.“ Това му бе казала госпожа Перин, но нима хората не правеха подобни забележки от края на лятото насам?

Главната причина, поради която приятелите му не го бяха принудили да отиде на лекар, бе, че на вид му нямаше нищо. Оплакваше се от безсъние, но изглеждаше като олицетворение на здравето. „Май пчелният восък е имал ефект“ — беше казал Джони Лийдекър точно на излизане от библиотеката в неделя, което на Ралф сега му изглеждаше като събитие от желязната ера. А когато Ралф го попита за какво става дума, детективът обясни, че говори за безсънието му. „Изглеждаш милион пъти по-добре от деня, в който се запознахме.“

И Лийдекър не беше единственият. Ралф се влачеше криво-ляво по цял ден, чувстваше се объркан и смазан… но хората непрекъснато му казваха колко добре изглежда, колко е освежен, колко е подмладен. Хелън… Макгавърн… че дори и Фей Шапен спомена нещо подобно преди седмица-две, макар да не си спомняше сега точно какво…

— Разбира се, че си спомням! — възкликна той. — Попита ме дали не си слагам крем против бръчки. Крем против бръчки, за Бога!

Дали още тогава е крадял от жизнената енергия на другите? Крадял е дори без да го съзнава.

— Сигурно така е било. Мили Боже, аз съм вампир.

„Но дали тази е най-правилната дума?“ — изведнъж се запита той. Нима не е възможно в света на аурите крадецът на жизнена сила да се нарича центурион?

Бледото, разкривено лице на Ед изскочи в съзнанието на Ралф като призрак, който се връща да обвини убиеца си; старецът потръпна от ужас, обви колене с ръце и склони глава в скута си.

[1] Уинслоу Хоумър (1836–1910), американски художник. — Б. пр. ↑

[2] Герой от „Легенда за сънната долина“ от Уошингтън Ървинг. — Б. пр. ↑

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

1.

Точно двадесет минути след седем до бордюра пред дома на Лоуис се закова идеално поддържан линкълн лимузина, модел от края на седемдесетте. Ралф — който в продължение на един час се къпа, бръсна се и се опитва да се успокои — се изправи на верандата и проследи с поглед слизащата в този миг Лоуис. Тя се сбогува със спътниците си и ветрецът донесе до Ралф палав момичешки смях.

Линкълнът потегли и Лоуис се запъти към входната си врата. Насред алеята се спря и се извърна. Двамата дълго се гледаха от срещуположните страни на Харис Авеню; виждаха се прекрасно въпреки сгъстяващия се здрач и двестата метра, които ги разделяха. Изгаряха в здрача един за друг като две запалени факли.

Лоуис насочи пръст към него. Жестът доста се доближаваше до онзи, с който порази Докторчо № 3, но Ралф не се разтревожи ни най-малко.

„Да се отдадеш изцяло — мислеше си той. — Да се отдадеш изцяло, това е то. Малко грешки има в живота… а веднъж като намериш верния път, сигурно изобщо вече не грешиш.“

На връхчето на пръста й се появи тъпичък блестящ сив лъч, който започна да се удължава през сгъстяващите се сенки на Харис Авеню. Една случайно минаваща кола го пресече. За миг стъклата проблеснаха и фаровете като че ли примигнаха, но нищо повече.

Ралф също вдигна пръст и от него изскочи син лъч. Тези две изцяло устремени една към друга светлини се срещнаха точно на средата на Харис Авеню й се преплетоха една в друга като виещо се растение. Плитчицата се заиздига все по-нагоре, като постепенно избледняваше. Тогава Ралф сви пръст и неговата половинка от двойния възел угасна. След миг изчезна и половинката на Лоуис. Ралф бавно слезе от верандата и пое напряко през моравата. Лоуис тръгна към него. Срещнаха се точно по средата на Харис Авеню… там, където в съвсем истински смисъл вече се ояха срещнали.

Ралф я прегърна през кръста и я целуна.

2.

„Променил си се, Робъртс. Бих казала, че си се подмладил.“

Докато Ралф седеше в кухнята на Лоуис и пиеше кафе, тези думи непрекъснато му се въртяха в главата — повтаряха се като в безкраен клип. Не можеше да откъсне очи от нея. Изглеждаше поне с десет години по-млада и с пет килограма по-лека от онази Лоуис, която бе свикнал да вижда през последните няколко години. Днес сутринта в парка толкова млада и хубава ли беше? Не му се вярваше, но, разбира се, сутринта беше разстроена, освен това плачеше, което би трябвало да я загрозява.

И все пак…

Да, все пак. Миниатюрната плетеница от бръчици около устата й бе изчезнала. Както и започнатата да се образува двойна брадичка. Сутринта плачеше, а тази вечер сияеше от щастие, но Ралф знаеше, че не това е причината за всички промени, които вижда.

— Зная какво гледаш — отбеляза тя. — Страшничко е, нали? Не оставя съмнение, че всичко случило се е плод на въображението ни, но все пак е страшничко. Открихме извора на младостта. Не ти трябва Флорида — Флорида вече е тук, в самия Дери.

— Ние ли го открихме?

Отначало тя го изгледа изненадано… и малко недоверчиво, сякаш подозираше, че я подкача, че й се подиграва. Че се държи с нея като с „нашата Лоуис“. После се пресегна през масата и стисна ръката му.

— Иди в банята и се виж в огледалото.

— Знам как изглеждам. За Бога, току-що се избръснах. И то без да бързам.

Тя кимна.

— Хубаво си се избръснал, Ралф… само че тук не става дума за образа ти в огледалото днес в пет часа. Просто иди и се виж.

— Сериозно ли говориш?

— Да — твърдо отвърна тя. — Съвсем сериозно.

Вече беше посегнал към дръжката на вратата, когато Лоуис отбеляза:

— Не само си се обръснал — сменил си и ризата си. Това е хубаво. Не ми се искаше да ти го казвам, но карираната беше скъсана.

— Наистина ли? — попита Ралф. Беше с гръб към нея и тя не видя усмивката му. — Не съм забелязал.

3.

Застана в банята, стиснал ръба на мивката с все сила, и дълго се взира в собственото си лице. Трябваха му две минути да си признае, че наистина вижда онова, което му се струваше, че вижда. Черните кичури, лъскави като гараванови пера, бяха удивителни, както и липсата на грозните торбички под очите, но онова, от което като че ли не можеше да откъсне очи, бяха устните, вече без бръчки и от двете страни. Дребно нещо… но същевременно ужасно важно. Това бяха устни на млад човек. И… Изведнъж Ралф пъхна пръст в устата си и го прокара по долните си зъби. Не беше съвсем сигурен, но като че ли бяха по-дълги, като че ли част от износената кост се беше възстановила.

— Ама че работа — промърмори той и мислено се върна към онзи зноен ден миналото лято, когато се спречка с Ед през къщата му. Отначало Ед го покани да седне на един камък, а после му довери, че в Дери са плъзнали зловещи същества, които убиват бебета. Които крадат живот. „Вече всички сили се събират тук — беше му казал той. — Зная колко е трудно за вярване, но е истина.“

Ралф все повече вярваше, че в думите на младия човек се крие голяма доза истина. Мисълта, че Ед е побъркан, започваше да му се струва абсурдна.

— Ако продължава така, Ралф — стряскайки го, каза Лоуис откъм прага на банята, — ще трябва да се оженим и да напуснем града. Симон и Мина не можеха — буквално не можеха — да откъснат очи от мен. Опитах се да ги забаламосам с някакъв нов грим, който съм купила от супермаркета, но те не се хванаха. Мъж би повярвал, но една жена знае какво може да прикрие гримът. И какво не може.

Върнаха се в кухнята и макар че аурите бяха изчезнали за момента, Ралф откри, че все пак вижда една — руменината над яката на бялата копринена блуза на Лоуис.

— Най-накрая им казах единственото, на което биха повярвали.

— И какво беше то?

— Че съм се запознала с някакъв мъж. — Тя се подвоуми, а после, когато кръвта достигна страните й и ги оцвети в розово, най-сетне се реши. — И че съм се влюбила в него.

Той докосна ръката й и я обърна към себе си. Погледна малката гънка в свивката на лакътя й, мислейки си колко много би искал да я допре с устни. Или може би с върха на езика си.

После вдигна глава и я погледна.

— И вярно ли беше това?

Тя му отвърна с изпълнени с надежда и искреност очи.

— Така си мисля — каза с тих, но ясен глас, — но сега всичко е толкова странно. Единственото, което знам със сигурност, е, че бих искала да е вярно. Имам нужда от приятел. От доста време съм уплашена и нещастна. Мисля, че най-лошото на старостта е самотата — нито болежките, нито капризният стомах или как дъхът ти секва, докато се изкачиш по стълбите, по които на двадесет си летял нагоре, а това, че се чувстваш самотен.

— Да — съгласи се Ралф. — Това е най-лошото.

— Никой вече не говори с теб — о, понякога ти говорят, но то не е същото и най-вече хората като че ли дори не те забелязват. Чувствал ли си се така?

Ралф си помисли за Дери на старчоците — град, на които забързаният свят много-много не обръщаше внимание, и кимна.

— Ралф, ще ме прегърнеш ли?

— С удоволствие — каза той и нежно я притегли в обятията си.

4.

Малко по-късно, поразчорлени и замаяни, но щастливи, Ралф и Лоуис седяха на канапето в дневната — мебел с толкова хобитски размери, че побираше само двама души. Но това не им пречеше. Той бе обгърнал раменете й. Лоуис бе разпуснала косата си и Ралф навиваше на пръста си една къдрица, размишлявайки колко е лесно да забравиш усещането от допира с женска коса, толкова чудотворно различна от мъжката. Тя му беше разказала за играта на карти и Ралф слушаше внимателно; удиви се, но, както установи, не се изненада много.

Почти всяка седмица компания от десетина жени се събирали да играят в „Лъдлоу Грейндж“. Залозите били малки — случвало се да се прибере вкъщи с пет долара загуба или да спечели десет, но обикновено печалбата била долар. Въпреки че имало неколцина добри играчи и две-три досадници (Лоуис се поставяше в първата категория), това било най-вече начин за приятно прекарване на следобеда — дамската версия на шахматния турнир или джин-рум маратоните на старчоците.

— Само че днес следобед все печелех. Като имаш предвид как всички ме разпитваха какви витамини пия, откъде съм си купила сапуна за лице и какво ли още не, трябваше да се прибера напълно разорена. Можеш да се съсредоточиш върху играта, като трябва непрекъснато да измисляш все нови лъжи, хем да внимаваш да не ги объркаш с тези, които вече си казал?

— Тежичко ще да е било — каза Ралф, стараейки се да не се ухили до уши.

— Наистина беше. Много трудно! Но вместо да губя, парите пред мен се увеличаваха. И знаеш ли защо, Ралф?

Знаеше, но поклати глава, за да му каже тя. Беше му приятно да я слуша.

— Заради аурите им. Не винаги знаех точно какви карти държат, но доста пъти разбирах. А дори когато не разбирах, успявах да добия доста ясна представа какви ръце държат. Аурите не се виждаха през цялото време — знаеш как идват и си отиват — но дори когато ги нямаше, играех по-добре от всякога. През последния един час започнах нарочно да губя, за да не ме намразят. И знаеш ли какво? Дори да губя насила беше трудно. — Тя сведе поглед към нервно преплитащите се в скута си пръсти. — А на връщане направих нещо, от което се срамувам.

Аурата й отново се мерна пред очите на Ралф — размито сиво призрачно очертание, в което се вихреха безформени тъмносини петна.

— Преди да ми разправиш — каза Ралф, — чуй това и виж дали ти звучи познато.

Разказа й как, докато седеше на верандата, вечеряше и я чакаше да се върне, госпожа Перин се спря при него. Докато описваше какво е направил със старата дама, сведе поглед, а ушите му отново пламнаха.

— Да — промълви Лоуис. — И аз сторих същото… само че не беше нарочно, Ралф… поне не мисля, че съм го направила нарочно. Седях на задната седалка с Мина, а тя пак започна отначало — колко съм била различна, колко млада съм изглеждала, а аз си рекох — срам ме е да го призная гласно, но май по-добре да го кажа — та си помислих: „Ще ти затворя аз устата, любопитна и завистлива стара бъчво.“ Защото тя се пукаше от завист, Ралф. Пролича по аурата й. Големи назъбени шипове, на цвят като котешки очи. Нищо чудно, че наричат ревността „зеленооко чудовище“! Както и да е, посочих през стъклото и казах: „Оооо, Мина това е сладката къщурка, нали?“ А когато тя се обърна… направих същото като теб, Ралф. Само че не свих ръка на фуния. Просто набърчих устни… ей така… — докато му показваше, устните й бяха точно като за целувка и подтикваха Ралф (всъщност направо го принуждаваха) да се възползва от гримасата — … и вдъхнах огромно количество от енергията й.

— И какво се случи? — попита Ралф, очарован и уплашен. Лоуис се засмя горчиво.

— С мен или с нея?

— И с двете.

— Мина подскочи и се плесна по врата. „Има буболечка! — викна. — Ухапа ме! Махни я! Моля те, махни я!“ Разбира се, нямаше никаква буболечка — аз бях буболечката — но все пак й позачистих врата, а после свалих стъклото и й казах, че насекомото го няма, че вече е отлетяло. Хубаво, че само я тупнах по врата, а не й разбих главата — просто пращях от енергия. Струваше ми се, че мога да скоча от колата и да тичам до вкъщи.

Рапф кимна.

— Беше прекрасно… прекалено хубаво. Като предаванията за наркотици, които гледаш по телевизията — първо те издигат на седмото небе, после те запращат в ада. А какво ще стане, ако започнем непрекъснато да го правим и не можем да спрем?

— А-ха и ако причинява на хората болка? Непрекъснато мисля за вампири.

— А знаеш ли аз за какво мисля непрекъснато? — Гласът на Лоуис бе преминал в шепот. — За думите на Ед Дипно. За центурионите. Ами ако това сме ние, Ралф? Ами ако сме ние?

Той я прегърна и целуна косите й. Като чу най-ужасните си страхове, изречени от нейната уста, му поолекна на сърцето и той се замисли за думите й как самотата е най-страшното при остаряването.

— Зная. Онова, което направих на госпожа Перин, също беше съвсем непредумишлено — въобще не помня да съм мислил за това, просто го направих. И при теб ли се получи така?

— Да. Точно така беше. — Тя отпусна глава на рамото му.

— Не трябва да го правим повече. Може наистина да се пристрастим. Към всички приятни неща просто няма как да не се привикне, не мислиш ли? Освен това трябва да се опитаме да си изградим някакви защити, за да предотвратим евентуални несъзнателни действия. Понеже смятам, че ми се е случвало да го правя несъзнателно. Може би затова…

Прекъсна го скърцане на спирачки. Спогледаха се с разширени от ужас очи, а вън на улицата звукът не преставаше, сякаш мъката търсеше нещо, в което да се блъсне и да спре.

Глухо тупване последва скърцането на спирачките. После се чу вик, сякаш изпищя жена или дете. Ралф не можа да определи точно. Някой изкрещя:

— Какво става? — И после — Оле, Боже! Последва трополене на тичащи крака по асфалта.

— Не мърдай — извика Ралф и забърза към прозореца на дневната.

Като вдигаше щорите, Лоуис бе застанала точно зад него и Ралф почувства мигновено задоволство. В подобен случай Каролин би постъпила по същия начин.

Взряха се в нощния свят, който тръпнеше в чудати цветове и необикновени движения. Ралф знаеше, че ще видят Бил, просто го знаеше — Бил, прегазен от кола, мъртъв насред улицата, а сламената шапка с отхапана периферия лежи до отметнатата му ръка. Прегърна Лоуис и тя сграбчи дланта му.

Само че близо до форда, който бе спрял напряко на Харис Авеню, не лежеше Макгавърн, а Розали. Край на сутрешните й обиколки по кофите за смет. Тя лежеше на една страна насред разрастваща се локва кръв, с натрошен на няколко места гръбнак. Шофьорът, който беше прегазил бездомното старо животно, коленичи до него и безжалостният лъч па уличната лампа освети лицето му. Беше Джо Уайзър, аптекарят от „Райт Ейд“, в чиято оранжево-жълта аура се виеха червени и сини вихрушки. Той галеше старото куче и ръката му изчезваше всеки път, когато потъваше в зловещия черен покров, в който бе увита Розали, Смъртен ужас обзе Ралф, той целият изстина, а тестисите му се сгърчиха като костилки от праскови. Изведнъж отново беше юли 1992 година, Каролин е на смъртно легло, часовникът на смъртта тиктака, а с Ед Дипно се бе случило нещо чудато, Ед е откачил, а Ралф го е сграбчил и се опитва да удържи иначе добродушния съпруг на Хелън да не скочи върху шофьора на камиона и да го удуши. После — като украса на тортата, както би казала Каролин — се появи Дорънс Марстелър. Старият Дор. И какво каза?

„Не го докосвай… ръцете ти не се виждат.“

— О, Боже — прошепна Ралф.

5.

Лоуис се люшна към него, сякаш всеки миг щеше припадне, и Ралф бързо се върна към действителността.

— Лоуис! — извика и сграбчи ръката й. — Лоуис, добре ли си?

— Мисля, че да… но Ралф… виждаш ли…

— Да, това е Розали. Предполагам, че е…

— Нямах предвид нея, искам да кажа него! — Тя посочи надясно.

На капака на форда на Джо Уайзър се бе подпрял Докторчо № 3 с шапката на Макгавърн, килната шикарно на плешивата му глава. Ухилен нагло, той зяпаше Ралф и Лоуис, после вдигна ръка едва-едва, опря палец в носа си и размаха пръстета.

— Копеле такова! — простена Ралф и от яд удари с юмрук стената.

Пет-шест души хукнаха към местопроизшествието, но не можеха да направят нищо — Розали щеше да е мъртва още преди най-първите да са я достигнали. Черният покров ставаше все по-плътен и вече приличаше на нещо подобно на изцапана със сажди тухла. Обвиваше я плътно като саван, а всеки път, когато потъваше в ужасяващото покривало, ръката на Джо Уайзър изчезваше до китката.

Докторчо № 3 вирна показалец и наклони глава — пантомимата бе толкова удачна, сякаш бе изрекъл на глас: „Наблюдавайте, ученици!“ Тръгна на пръсти — което изобщо не беше необходимо, защото никой от там присъстващите не можеше да го види — и се пресегна към задния джоб на Джо Уайзър. Хвърли въпросителен поглед към Ралф и Лоуис, сякаш да провери още ли го наблюдават. После продължи да върви на пръсти, протегнал лявата си ръка.

— Спри го, Ралф — простена Лоуис. — О, моля те, спри го!

Бавно, сякаш бе упоен, Ралф вдигна ръка и замахна. От прьстите му излетя син клинообразен лъч, но се разсея в стъклата на прозорците. Пред къщата на Лоуис се разстла бледа мъглица, после изчезна. Уж разгневен, плешивият доктор размаха пръст: „Ах, ти, лошо момче, такова!“ — сякаш казваше той.

После отново посегна към задния джоб на Джо Уайзър, който бе коленичил на асфалта, и измъкна нещо оттам. Ралф не можеше да определи със сигурност какво бе то, докато съществото с мръсната престилка свали със замах шапката на Макгавърн и се престори, че реши собствената си несъществуваща коса. Беше отмъкнало черно джобно гребенче, от онези, които се продават във всеки денонощен магазин за долар и двадесет и девет цента. Сетне подскочи и удари токове като злобен елф.

С приближаването на плешивкото Розали бе вдигнала глава. Сега я отпусна отново на асфалта и умря. В същия миг покровът, който я обгръщаше, изчезна — не избледня постепенно, а се пукна като сапунен мехур. Уайзър се изправи, обърна се към човека, който стоеше на тротоара, и заразказва какво се е случило, размахвайки ръце, за да покаже как кучето бе изскочило пред колата. Ралф установи, че дори успява да разчете по устните му три последователни думи: „появи се изневиделица“.

А когато отново плъзна поглед към вратата на колата, видя, че плешивото докторче се е върнало там.

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

1.

Ралф успя да подкара стария си олдсмобил, но все пак му бяха необходими двадесет минути да стигне до общинската болница в източния край на града. Каролин разбираше нарастващите му тревоги по повод на шофирането и се опитваше да проявява търпимост, но по характер беше припряна и до смъртта си не се промени. На разстояния, по-дълги от километър, почти никога не успяваше да се сдържи и започваше да го упреква. Известно време беснееше мълчаливо и размишляваше, а после започваше да го критикува. Ако се отчаеше прекалено много от напредъка им — или липсата на такъв — като нищо можеше да го попита дали има нужда от клизма, та да кара по-бързо. Беше истинско съкровище, но езикът й бе прекалено остър.

След такива забележки Ралф винаги й предлагаше — неизменно без злоба — да спрат и тя да шофира. Карол отхвърляше подобни предложения. Смятала, че на кратки разстояния поне било работа на мъжа да кара, а жената трябвало да осигурява конструктивна критика.

Ралф все очакваше Лоуис да каже нещо за скоростта или пък за немарливото му шофиране (от известно време насам невинаги се сещаше да включи мигача, дори ако някой опре пистолет в слепоочието му), но тя не обели нито дума — просто седеше на мястото, на което Каролин бе сядала повече от пет хиляди пъти, и държеше чантата в скута си, точно както Каролин бе държала своята. Потоци светлина — неонови реклами на магазини, светофари, улични лампи — препускаха като пъстроцветни дъги по страните и челото й. Тъмните й очи бяха някак далечни и умислени. Като умря Розали, тя се разплака, плака много й накара Ралф отново да спусне щорите.

Отначало той за малко не й отказа. Първоначалният му порив бе да хукне към улицата, преди Джо Уайзър да е успял да си тръгне. Да му каже, че трябва да бъде много внимателен. Да го предупреди, че като изпразва довечера джобовете на панталоните си, ще открие, че му липсва евтино гребенче, нищо работа, хората вечно губят гребенчета, само че този път е нещо работа, а следващият път под колелата може да се окаже аптекарят от „Райт Ейд“ Джо Уайзър. „Слушай, Джо, и при това ме слушай внимателно. Трябва да бъдеш много внимателен, защото имаме какви ли не новини от Зоната на хиперреалността, а в твоя случай всичките са в черни рамки, като некролози.“

Само че и това не беше толкова лесно. Най-големия проблем беше, че Джо, колкото и да беше приятелски настроен в деня, когато записа на Ралф час при акупунктуриста, щеше да го вземе за побъркан. Освен това как да се защитиш от същество, което дори не виждаш?

Той спусна щорите… но преди това се взря за последен път в човека, който му бе казал, че преди се именувал Джо Уайз, но сега остарял и помъдрял, та се казвал Уайзър. Сиянията още не бяха изчезнали и той виждаше ярката оранжево-жълта връвчица на Уайзър, която се издигаше от върха на главата му. Значи все още всичко е наред. Поне засега.

После отведе Лоуис в кухнята и й наля още една чаша кафе — без сметана, но с много захар.

— Уби я, нали? — попита тя и вдиша чашата с две ръце.

— Да. Но не мисля, че това стана тази вечер. Мисля, че всъщност я уби днес сутринта.

— Защо? Защо?

— Защото можеше — мрачно отвърна Ралф. — Мисля, че това, е единственото основание, което му е необходимо. Просто защото можеше да го направи.

Изпълнена с възхищение, Лоуис го изгледа продължително и в очите й се запромъква облекчение.

— Разгадал си го, нали? Трябваше да отгатна в мига, в който те видях тази вечер. И наистина щях да отгатна, ако в онова, което наричам свой ум, не се въртяха толкова много друти неща.

— Разгадал ли? Толкова съм далеч от истината, но все пак имам няколко идеи. Какво ще кажеш да отидем до общинската болница?

— Добре. Искаш да видиш Бил ли?

— Не съм много сигурен точно кого искам да видя. Може би Бил а може би приятеля му Боб Полхърст. Или пък дори Джими Вандърмиър — познаваш ли го?

— Джими В.? Разбира се, че го познавам! А жена му познавах още по-добре. Всъщност допреди смъртта си тя играеше покер с нас. Получи удар, толкова внезапно… — Тя изведнъж млъкна и погледна Ралф с тъмните си очи. — Джими е в болница, така ли? О, Боже, ракът!

— Да. Той е в съседната стая до приятеля на Бил. Ралф й разказа за разговора си с Фей тази сутрин и за бележката, която беше открил следобед на масата за пикник. Обърна й внимание на странното съвпадение на стаите и техните обитатели — Полхърст, Джими В., Каролин — и попита Лоуис дали го намира за съвпадение.

— Не. Сигурна съм, че не е съвпадение. — Тя погледна часовника. — Хайде, обикновено посещенията приключват в девет и половина. Ако искаме да стигнем навреме, трябва да побързаме.

2.

И сега, като завиваше по Хоспитал Драйв („Пак забрави скапания мигач, съкровище“ — отбеляза въображаемата Каролин), той погледна Лоуис — Лоуис, която седеше до него, стиснала чантата си, и чиято аура в момента не се виждаше — и я попита добре ли се чувства.

Тя кимна.

— Да. Не чак страхотно, но все пак поносимо. Не се тревожи за мен.

„Само че аз се притеснявам, Лоуис — рече си Ралф. — И то много. Между другото, забеляза ли как Докторчо № 3 измъкна гребенчето от задния джоб на Джо Уайзър?“

Това беше глупав въпрос. Разбира се, че е забелязала. Плешивото джудже държеше тя да види. Държеше и двамата да видят. Истинският въпрос беше каква важност е придала на случилото се.

„Какво всъщност знаеш, Лоуис? Колко извода си направила? Питам се, защото не е чак толкова трудно да забележи човек връзката между нещата. Питам се… но ме е страх да попитам.“

На петстотин метра по-надолу по вътрешната алея имаше ниска тухлена сграда, принадлежаща на центъра „Грижи за жената“. Няколко прожектора (беше сигурен, че са ги поставили наскоро) осветяваха поляната; видя и двама мъже, които ходеха напред-назад, следвани от уродливо издължените си сенки… наемни ченгета, предположи той. Поредното лошо предзнаменование.

Зави наляво (този път попе се сети за мигача) и вкара внимателно олдсмобила в тунела, който водеше към многоетажния паркинг на болницата. Най-горе пътят беше препречен с оранжева бариера. „МОЛЯ СПРЕТЕ И СИ ВЗЕМЕТЕ БИЛЕТ“ — пишеше на табелката отстрани. Ралф помнеше времето, когато билетите се продаваха от касиер и не беше чак толкова зловещо. „Хубаво време беше, приятелю, и мислехме, че никога няма да свърши“ — помисли си той, свали стъклото и взе билет от автомата.

— Ралф?

— Ммм?

Внимаваше да не удари задните брони на колите, паркирани косо от двете страни на извиващите се нагоре алеи. Знаеше, че алеите са достатъчно широки, та да се блъсне в другите автомобили — знаеше го с разума си — но вътрешно изпитваше ужас. „О, как щеше да мърмори Каролин, ако ме видеше как карам“ — рече си той с умиление.

— Знаеш ли защо сме тук?

— Почакай минутка — нека да паркирам проклетата кола.

На първото ниво подмина няколко места, достатъчно големи да поберат олдсмобила, но никое нямаше достатъчно голяма буферна зона, която да го накара да се чувства по-спокойно. На третото ниво откри три места едно до друго (заедно бяха достатъчно големи, та с лекота да се побере цял танк) и с голямо старание паркира колата на средното. Изключи двигателя и се обърна към Лоуис. Наоколо бръмчаха други автомобили, но заради ехото беше невъзможно да се определи точно откъде идва звукът. Оранжевата светлина — в онзи настоятелен, дълбоко проникващ оттенък, който сякаш се срещаше на всички подобни места — бе полепнала по лицата им като тънък стой отровна боя. Лоуис го изгледа в лицето. Клепачите й бяха подпухнали от сълзите, пролени за Розали, но очите й бяха ясни. Ралф се удиви колко много се бе променила от тази сутрин, когато я завари да плаче в парка. „Лоуис — каза й мислено. — ако снаха ти и синът ти те видят тази вечер, сигурно ще побягнат с кански писъци. Не защото изглеждаш страшна, а защото жената, която сутринта, бяха дошли да изнудват да се премести в старчески дом, вече не съществува.“

— Е? — попита тя, а устните й загатваха усмивка. — Ще ми кажеш ли нещо или само ще ме гледаш?

Ралф, който бе иначе въздържан човек, най-необмислено изтърси първото, което му хрумна:

— Онова, което бих искал да направя, е да те хапна като сладолед.

Тя се усмихна по-широко и в ъгълчетата на устата й се образуваха трапчинки.

— Може би по-късно ще установим дали действително си падаш по сладоледа. Засега ме интересува защо ме доведе тук и не ми казвай, че не знаеш, защото мисля, че е точно обратното.

Ралф затвори очи, пое дълбоко дъх и отново ги отвори.

— Май за да намерим другите двама плешиви. Ония, които видях да излизат от къщата на Мей Локър. Ако изобщо някой може да обясни какво става, това са те.

— Кое те кара да мислиш, че ще ги откриеш тук?

— Струва ми се, че ще имат работа… двама мъже. Джими В. и приятелят на Бил, умират врата до врата. Трябваше да се сетя кои са плешивите докторчета и с какво се занимават в мига, в който видях санитарите от линейката да изнасят госпожа Локър на носилка, а лицето й беше покрито с чаршаф. И щях да си спомня, ако не бях толкова дяволски уморен. Ножиците бяха достатъчни. А вместо това се сещам чак днес следобед, и то само заради нещо, което каза племенницата на господин Полхърст.

— Какво каза?

— Че смъртта била глупава. Че ако един акушер се бавел толкова с отрязването на пъпната връв, щели да го лишат от лекарски права. Това ме наведе на мисълта за един мит, който съм чел в началното училище, когато все не можех да се наситя на истории за богове, богини и троянски коне. Историята беше за три сестри — гръцките сестри ли бяха, или пък чудатите сестри. Дявол да го вземе, не ме питай — вече не се сещам мигач да давам, като завивам. Както и да е, от тези сестри зависел животът на всеки човек. Едната предяла нишката, другата решавала колко да е дълга… това подсеща ли те нещо, Лоуис?

— Разбира се! — възкликна тя. — Връвчиците!

Ралф кимна.

— Да. Връвчиците. Не помня имената на първите две сестри, но винаги съм помнил името на третата — Атропос. Според мита нейната задача била да прерязва нишката, която първата тъче, а втората измерва. Можеш да спориш с нея, да я молиш за милост, но това никога не й влияе. Като реши, че е дошло време да реже, реже.

— Да, спомням си тази история. Или съм я чела, или някой ми я е разказал, когато съм била дете. И вярваш, че това е истина, нали, Ралф? Само дето излиза, че не са чудати сестри, а плешиви братя.

— И да, и не. Доколкото си спомням, трите сестри бяха задружни — като отбор. Такова впечатление ми направиха и двамата мъже, които излязоха от къщата на Мей Локър — сякаш са заедно отдавна и изпитват невероятно взаимно уважение. А оня, другият, с когото пак се видяхме тази вечер, не е като тях. Докторчо № 3 е мръсник.

Лоуис потръпна — театрален жест, който в последния момент стана искрен.

— Ужасен е, Ралф. Мразя го.

— Не те виня.

Той посегна да отвори вратата, но тя го докосна по ръката.

— Видях го как направи нещо.

Ралф се обърна и я погледна. Сухожилията във врата му сякаш проскърцаха като ръждясала панта. Предчувстваше какво ще му каже тя.

— Бръкна в джоба на човека, който блъсна Розали. Докато беше коленичил до нея на улицата, плешивото човече му бръкна в джоба и му взе гребенчето. А шапката, дето я носеше… повече от сигурна съм, че я познах.

Ралф продължаваше да я гледа, надявайки се искрено, че спомените на Лоуис за Докторчо № 3 свършват дотук.

— Беше на Бил, нали? Сламената шапка на Бил.

— Естествено.

Лоуис затвори очи.

— О, Боже.

— Какво ще кажеш? Оставаш ли в играта?

— Да. — Тя отвори вратата. — Да тръгваме веднага, докато не ми се е стопил куражът.

3.

Когато наближиха главния вход на общинската болница. Ралф се приведе към Лоуис и промърмори:

— И с теб ли се случва?

— Да. — Очите й бяха широко ококорени. — За Бога, да. И този път е доста силно, нали?

Пресякоха лъча на фотоклетката и вратите към фоайето на болницата се отвориха пред тях, обвивката на света сякаш изведнъж се отдели и разкри друг свят, в който се вихреха невиждани цветове и форми. Над тях по огромния стенопис, който изобразяваше Дери от златните времена в началото на века, се гонеха тъмнокафяви, клинообразни светлини, сближавайки се все повече и повече, докато се докоснат. Когато това се случваше, пламваха за миг в тъмнозелено и се понасяха в друга посока. По извитото стълбище, което водеше към помещенията за свиждане, кафенето и големия салон на втория етаж, се спускаше блестяща сребърна фуния, която приличаше на капчук или на миниатюрен циклон. Докато се спускаше по стъпалата, широката горна част се поклащаше напред-назад и Ралф възприемаше това като добронамерено поведение, като на герой от анимационен филм на Дисни. Докато наблюдаваше странното явление, двама мъже с куфарчета се изкачиха забързано по стълбите, а единият мина точно през сребърната фуния. Той продължи да говори на спътника си, без да спира пито за миг, но когато се появи от другата страна, разсеяно приглади коса със свободната си ръка… макар да нямаше нито един разрошен кичур.

Фунията премина и последното стъпало, понесе се през фоайето, описвайки осмица, и се пукна, оставяйки след себе си бледа розова мъглица, която бързо се разсея.

Лоуис сръчка Ралф с лакът и тъкмо се канеше да посочи към гишето „Информация“, но осъзна, че са заобиколени с хора, и само повдигна брадичка натам. Преди известно време Ралф бе видял в небето нещо подобно на праисторическа птица. Сега пред очите му се изпречи друго нещо, което приличаше на прозрачна змия. Тя се виеше във формата на буквата 8 по тавана точно над надписа: „ЗА ВЗИМАНЕ НА КРЪВ ЧАКАЙТЕ ТУК, МОЛЯ“.

— Жива ли е? — пошепна разтревожено Лоуис.

— Не задълбавай в подробности, скъпа — промълви в отговор, докато заставаха на малката опашка пред гишето, а щом го изрече, змията като че се просмука в тавана и изчезна.

Ралф не знаеше какво място заемат птицата или циклонът в йерархията на тайнствения свят, но беше убеден, че все пак хората са най-голямата атракция. Фоайето на общинската болница беше като по време на заря по случай 4 юли, само че ракетите и фойерверките този път бяха хора.

Лоуис пъхна пръст в яката му и го подръпна да се наведе към нея.

— Ти ще говориш, Ралф — промълви тя с безсилен глас. — Полагам безкрайни усилия да не се напишкам в гащите си.

Мъжът пред тях се отмести и Ралф пристъпи към гишето. В този миг в съзнанието му изплува съвсем ясен и носталгичен спомен за Джими В. Пак бяха на път някъде из Роуд Айлънд — май в Кенсингтън — и изведнъж им бе скимнало да посетят религиозния събор, провеждащ се недалеч. Разбира се, бяха пияни като прасета. Пред заметнатото платнище на входа на палатката седяха две чистички девойки, които раздаваха листовки. Когато с Джими се приближиха, пиянски си зашепнаха да се преструват на трезви. Влязоха ли тогава? Или пък…

— Какво обичате? — попита служителката на гишето, като с тона си сякаш казваше на Ралф, че му прави неоценима услуга, като говори с него.

Той погледна през стъклото и видя жена, обгърната от тревожна оранжева аура, която приличаше на пламнал къпинов храст. „Ето една дама, която обича да се формализира и се държи колкото се може по-официално“ — помисли си той, а веднага след това се сети как двете девойки, които вардеха входа на палатката, отклониха двамата приятели любезно, но твърдо, веднага щом ги подушиха. Доколкото си спомняше, вечерта завърши в евтин нощен бар с джукбокс, и сигурно са извадили късмет, че не са ги обрали, като се затътриха навън след затварянето на заведението.

— Господине? — нетърпеливо повтори жената зад стъклената преграда. — Мога ли да ви помогна с нещо?

Ралф сякаш се сгромоляса в настоящето.

— Да, госпожо. Със съпругата ми бихме искали да посетим Джими Вандърмиър на третия етаж, ако…

— Там е реанимацията! — сопна се тя. — Не можете да се качите без специален пропуск.

От ореола около главата й щръкнаха оранжеви кукички и аурата й заприлича на бодлива тел, която опасваше някаква зловеща ничия земя.

— Зная — отвърна Ралф по-смирено от всякога, — но приятелят ми Лафайет Шапен каза…

— Виж ти! — прекъсна го жената. — Не е ли прекрасно как всички имат приятели. Наистина фантастично. — Тя саркастично забели очи към тавана.

— Все пак Фей каза, че Джими може да приема посетители. Разбирате ли, болен е от рак и може би няма дълго да ж…

— Добре, ще проверя — отвърна администраторката с наострения тон на човек, който знае, че го пращат за зелен хайвер. — но тази вечер компютърът работи много бавно, тъй че няма да стане веднага. Дайте ми името си, а после седнете с жена си ей там. Ще ви извикам веднага, щом…

Ралф реши, че достатъчно се е правил на смирен пред този бюрократичен цербер. Все пак не искаше виза за Албания, а само пропуск за реанимацията.

В долния край на стъклената преграда имаше отвор. Ралф се пресегна през него и сграбчи администраторката за китката, преди да е успяла да отдръпне ръка. Изпита много ясно, но безболезнено усещане как оранжевите кукички минават през самото му тяло, без да намерят за какво да се закачат. Той якичко стисна китката й и почувства изблик на сила — нещо, което щеше да бъде не по-голямо от топче, ако можеше да се види — който премина от него към жената. Изведнъж натрапчивото оранжево сияние около лявата й ръка и лявата страна на тялото й придоби бледотюркоазения оттенък на собствената му аура. Тя хлъцна и подскочи на стола, сякаш току-що някой бе пъхнал бучки лед под яката на униформата й.

[Оставете компютъра. Просто ми дайте два пропуска, ако обичате. Веднага.]

— Да, господине — веднага отвърна тя и Ралф освободи ръката й. Тюркоазеният оттенък веднага започна отново да преминава в оранжево.

„Та аз можех цялата да я направя синя — рече си Ралф. — Да я преобърна. Да я подхвърлям из цялото помещение като надуваема играчка.“

Изведнъж си спомни как Ед цитираше Евангелието на Матея: „Тогава Ирод, като видя, че беше подигран… разяри се твърде много“ — и го обзе смесица от страх и срам. Пак се сети за вампирството, както и за реплика от всеизвестния стар комикс „Пого“[1]: „Срещнахме врага и това сме ние.“ Да, сигурно можеше да направи каквото си поиска с тази мърморана с оранжев ореол; беше зареден с енергия. Само дето зарядът — както и този на Лоуис — беше краден.

Когато ръката на администраторката се подаде изпод бюрото, тя държеше два ламинирани розови пропуска с надпис „РЕАНИМАЦИЯ/ПОСЕТИТЕЛ“.

— Заповядайте, господине — каза гя с любезен глас, който нямаше нищо общо с тона, с който го посрещна отначало. — Благодаря ви, че изчакахте.

— Аз ви благодаря — отвърна Ралф. Взе пропуските и сграбчи Лоуис за ръката.

— Хайде, скъпа. Трябва да…

[Ралф, какво й НАПРАВИ?]

[Нищо, предполагам — съвсем наред е.]

… отидем при Джими, преди да е станало прекалено късно.

Лоуис извърна назад глава към жената на информацията. Тя обслужваше следващия клиент, но толкова бавно, сякаш току-що е била осенена от невероятно прозрение, което трябва да осмисли. Синьото сияние бе останало само по връхчетата на пръстите й, а когато Лоуис я погледна, и то изчезна.

Лоуис отново вдигна поглед към Ралф и се усмихна.

[Да… НАИСТИНА нищо й няма. Тъй че престани да се упрекваш.]

[Това ли правех?]

[Мисля, че да… пак говорим по този начин, Ралф.]

[Зная.]

[Ралф?]

[Да?)

[Наистина е прекрасно, нали?]

[Да.]

Той се опита да скрие от нея другите си мисли — че когато дойде време да се плаща за нещо толкова прекрасно, има опасност да открият, че цената е прекалено висока.

4.

[Стига си зяпал това бебе, Ралф. Притесняваш майка му.]

Ралф хвърли поглед към жената, която държеше спящото бебе, и установи, че Лоуис е права, но му беше много трудно да не гледа. Бебето, на не повече от три месеца, беше опаковано в жълто-сива капсула, която непрекъснато се местеше насам-натам. Ярката, но тревожна светкавица подскачаше по малкото телце с невероятната скорост на атмосферата, заобикаляща гигантска планета — например Юпитер или Сатурн.

[Исусе Христе, това е мозъчно увреждане, нали, Лоуис?]

[Да. Жената казва, че имало катастрофа.]

[Казва? Говори ли с нея?]

[Не. Просто…]

[Не разбирам.]

[Нито пък аз.]

Грамадният болничен асансьор пълзеше нагоре. Онези вътре — куците, болните и неколцината здрави — не разговаряха; следяха с поглед светлинния индикатор над вратите или изучаваха обувките си. Жената с удареното от гръм бебе беше единственото изключение. Тя се бе втренчила в Ралф недоверчиво и тревожно, сякаш очакваше той всеки миг да скочи и да дръпне детенцето от ръцете й.

„Причината не е само в погледа ми — каза си Ралф. — Почувствала е, че мисля за бебето. Почувствала е… усетила е… чула е… дявол да го вземе, няма значение как, но е разбрала.“

Асансьорът спря на втория етаж и вратите се плъзнаха встрани. Жената с бебето се обърна към Ралф. Детенцето се поразмърда и той видя главицата му. В миниатюрното черепче имаше вдлъбнатина с ален белег по цялата си дължина. На Ралф му заприлича на оцветена вада на дъното на канавка. Ужасяващата жълто-сива аура, която обгръщаше бебето, излизаше от този белег като пара, която се издига над пукнатина в земята. Връвчицата му имаше същия цвят като аурата и не приличаше на никое от канапчетата, които Ралф беше виждал досега — не изглеждаше нездрава, но беше къса, грозна, не по-голяма от чуканче.

— Не са ли ви учили на обноски? — попита майката и повече го жегна не упрекът, а начинът, по който беше изречен. Доста я беше уплашил.

— Госпожо, уверявам ви…

— Уверявай на баба ми хвърчилото — заяви тя и излезе от кабината.

Вратите на асансьора започнаха да се затварят. Ралф потърси с очи Лоуис — размениха си погледи, в които се четеше разбиране. Тя поклати пръст към вратите, сякаш им се караше, и от връхчето рукна сиво, прилично на мрежа вещество. Вратите се допряха до него и плъзнаха назад в стената, както им беше зададено в програмата, когато срещнат препятствие.

[Госпожо!]

Жената спря и се извърна, очевидно объркана. Стрелкаше присъстващите с подозрителен поглед, опитвайки се да определи кой я бе заговорил. Аурата й беше в тъмно, масленожълто, а тук-там се вихреха оранжеви петънца. Ралф впери очи в нейните.

[Извинете, ако съм ви обидил. Всичко това е толкова ново за мен и приятелката ми. Чувстваме се като деца на официален прием. Извинете ме.]

[— — — — — — — — — — — — — — — ]

Не разбра точно какво се опитва да му каже — сякаш говореше в звукоизолирана кабина — но изпита облекчение и силно смущение… като смущението, което обзема хората, когато мислят, че може да са ги забелязали как вършат нещо нередно. Изпълненият й със съмнение поглед се задържа на лицето му още миг-два, после жената се обърна и закрачи по коридора по посока на надписа „НЕВРОХИРУРГИЯ“. Сивата мрежа, с която Лоуис бе препречила вратите, започна да изтънява, и когато те отново понечиха да се затворят, я разрязаха с лекота.

[Ралф… Ралф, мисля, че знам какво се е случило на това бебе.]

Тя посегна към лицето му с дясната си ръка и я плъзна над горната му устна с обърната надолу длан. С възглавничките на палеца и показалеца си лекичко притисна скулите му. Движението беше толкова бързо и уверено, че никой друг в асансьора не го видя. А дори и някой от тримата им спътници да беше забелязал, сигурно бе видял спретната съпруга, която изтрива следите от крем за лице или пък от пяна за бръснене.

Ралф се почувства така, сякаш в съзнанието му някой дръпна шалтер, който като че задейства стотици мощни прожектори. В суровият им мигновен блясък видя ужасна сцена — как две ръце, обвити в агресивно кафеникаво-пурпурно сияние се протегнаха към люлката и грабнаха бебето. После го разтърсиха, а главичката му висеше и се люлееше на тънкото вратленце, сякаш то беше парцалена кукла… после го запратиха нанякъде…

В този миг светлините в главата му угаснаха и Ралф облекчено въздъхна. Спомни си за демонстрантите в подкрепа на живота, които бе видял по телевизията снощи — мъже и жени, които размахваха плакати със снимката на Сюзън Дей, под която се мъдри надпис „ИЗДИРВА СЕ ЗА УБИЙСТВО“: мъже и жени, облечени в робите на Страшния жътвар; мъже и жени с лозунги, гласящи „ЖИВОТЪТ — КАКЪВ ПРЕКРАСЕН ИЗБОР“.

Питаше се дали поразеното от светкавицата бебе не би имало малко по-различно мнение за последното. Срещна удивените, изтерзани очи на Лоуис и потърси ръцете й.

[Работа на таткото, нали? Запратил е детенцето в стената.]

[Да. А то плачело непрестанно.]

[И тя знае. Знае, но не е казала никому.]

[Да… ала би могла, Ралф. Сега го обмисля.]

[Защо ли не почака да го направи още веднъж? Следващия път може да се справи успешно.]

В този миг в съзнанието му се мярна ужасяваща мисъл — тя се стрелна през ума му като метеорит, който очертава огнена диря в среднощното лятно небе: „По-добре да се беше справил успешно.“ Връвчицата на бебето бе не по-голяма от чуканче, но все пак здраво чуканче. Детето може да живее години, без да знае кое е или къде е, да не говорим защо е; да гледа как хората се приближават и отминават като фигури в мъглата…

Лоуис бе привела рамене, забила поглед в пода на асансьора, и излъчваше такава тъга, че на Ралф му се сви сърцето. Повдигна брадичката й, проследявайки с очи как от мястото, където неговата аура се докосна до нейната, се заиздига синкаво-розово вретенце. Погледна лицето й и не се изненада от сълзите в очите й.

— Още ли смяташ, че е наистина прекрасно. Лоуис? — тихо попита той, но нито слухът му, нито съзнанието му регистрираха отговор.

5.

Само те двамата слязоха на третия етаж, където цареше мъртвешка тишина, плътна като дебелия стой прах по лавиците с книги в градската библиотека. По средата на коридора стояха две сестри, притискаха към гърдите си картони на пациенти и шепнешком разговаряха. Ако пред асансьорите стоеше някой друг и ги гледаше, би предположил, че обсъждат живота, смъртта и трудностите на медицинската професия, само че Ралф и Лоуис, след като хвърлиха поглед на преплитащите им се ореоли, разбраха, че дискутираната в момента тема е къде да отидат да пийнат, като свърши смяната им.

Ралф забеляза това, но същевременно не го видя, както погълнат от мислите си човек вижда и спазва указанията на светофара, без всъщност да ги вижда. Съзнанието му беше обхванато от ужасяващото чувство за deja vu, което го заля в момента, в който с Лоуис слязоха от асансьора и пристъпиха в този свят, където лекото поскърцване на обувките на сестрите по линолеума звучеше досущ като тихото бръмчене на животоподдържащите системи.

„Четните номера са отляво, а нечетните — отдясно — помисли си той, — а пък стая 317, където почина Каролин, е точно до помещението на сестрите. 317 беше — спомням си съвсем ясно. Тук вече си спомням всичко. Как някоя сестра винаги обръщаше диаграмата наопаки. Как в слънчеви дни светлината от прозореца падаше върху леглото във формата на разкривен правоъгълник. Как човек можеше да седи на стола за посетители и да наблюдава сестрата зад бюрото, чиято задача беше да следи за жизненоважни промени в показанията на системите, да приема телефонните обаждания и да поръчва пица.“

Сега беше същото. Съвсем същото. Отново е началото на март, унила привечер след мрачен ден, върху прозорците на стая 317 започва да потропва суграшица, а той от сутринта седи на стола за посетители с неотваряно копие на Шайръровата „Възход и падение на Третия Райх“ на коленете си. Седи там, не му се става дори да отиде до тоалетната, защото пружината на часовника на смъртта вече почти се е развила, той сякаш залита с всяко следващо тиктакане, а паузата между два удара е цяла вечност; неговата спътницата в живота чака влак, а той иска да е на перона, за да я изпрати. Имаше само един начин да го направи както трябва.

Чуваше как суграшицата се усилва и започва да бие в прозорците все по-бързо, защото животоподдържащите системи бяха изключени. През последната седмица на февруари Ралф вече се беше примирил; на Каролин, която никога през живота си не се беше предавала, й отне малко повече време да проумее. А какво точно трябваше да проумее. Ами, че в тежкия десетрундов мач Каролин Робъртс срещу рака, победител беше ракът, този вечен шампион в тежката категория, който с техничен нокаут я свали на ринга.

Седеше на стола за посетители, гледаше и чакаше, а тя дишаше все по-шумно — продължително издишване, гърдите й вече не се повдигат и той е убеден, че това наистина е последният й дъх, че пружината на часовника се е развила докрай, че влакът е пристигнал на гарата, за да се качи единственият пътник… а после дълбоко, несъзнателно вдишване, когато дробовете й за пореден път поемат порция въздух; тя вече не дишаше в нормалния смисъл на думата, а се люшкаше между живота и смъртта, като пияница, който преплита крака по тъмен коридор в евтин хотел.

Скръц-скръц-скръц: суграшицата продължаваше да дращи по стъклата с невидими нокти, мрачният ден отстъпи място на непрогледна нощ; течеше втората половина на последния рунд от битката, която водеше Каролин. Тя, разбира се, вече изцяло беше преминала на автопилот — мозъкът, който някога е съществувал в деликатно оформения череп, вече го нямаше. На негово място се бе настанил мутант — безмозъчен, сиво-черен хищник, който не може да мисли или да чувства, а само да изяжда, да изяжда, да изяжда, докато накрая се самоизяде. Скръц-скръц-скръц: той бе видял, че Т-образното приспособление за дишане в носа й се е поизместило. Изчака я отново мъчително да поеме дъх, после, когато издиша, се наведе и намести пластмасовата тръбичка. Помнеше, че по пръстите му бе полепнал секрет и той го беше избърсал с хартиена кърпичка от кутията, която стоеше на болничното шкафче. После отново седна на стола в очакване на поредното вдишване, за да се увери, че апаратът няма да падне, само че нямаше следващо вдишване и той осъзна, че тиктакането, което от миналото лято чуваше от всички страни, като че е спряло.

Помнеше как минутите отминават, а той чакаше — една, три, шест — неспособен да повярва, че всички щастливи години (да не говорим за няколкото тежки), са свършили толкова нелепо. Радиото й, настроено на местната радиостанция, тихо свиреше в ъгъла — Саймън и Гарфънкъл пееха „Скарбъроу Феър“. Песента свърши. После зазвуча „Данке шьон“ на Уейн Нютън. И нея изслуша докрай. След това съобщиха прогнозата за времето, но преди водещият да свърши да обяснява какво ще бъде времето през първия ден на вдовството на Ралф Робъртс — всичките там прояснявания, застудявания и ветрове, които щели да задухат на североизток, той най-после успя да проумее. Часовникът бе престанал да тиктака, влакът бе пристигнал, боксовият мач беше свършил. Край на метафорите, оставаше само жената в стаята, която най-после беше утихнала. Ралф се разплака. Бавно се приближи до радиото и го изключи. Спомни си лятото, когато с Каролин се записаха на курс по рисуване с пръсти, и нощта, когато започнаха да рисуват по голите си тела. При този спомен се разрида още по-силно. Отиде до прозореца, допря глава до студеното стъкло и продължи да плаче. В първия ужасен миг след прозрението искаше едно-единствено нещо — да бъде мъртъв. Една сестра го беше чула да плаче и влезе в стаята. Посегна да премери пулса на Каролин. Ралф й каза да престане да се прави на глупачка. Тя се доближи и на него му се стори, че иска да премери неговия пулс. Вместо това сестрата го прегърна. Тя…

[Ралф? Ралф, добре ли си?]

Той погледна разсеяно Лоуис, понечи да й отговори, че всичко е наред, но се сети, че не може да скрие почти нищо, докато се намират в това състояние.

[Тъжно ми е. Прекалено много спомени има тук. И то печални.]

[Разбирам… но погледни надолу, Ралф! Виж пода!]

Той се подчини и очите му се разшириха. Подът беше покрит с разноцветни следи — някои бяха съвсем пресни, но повечето почти напълно бяха избледнели. Два чифта се открояваха ярко сред останалите, блеснали като диаманти сред стъклени имитации. Бяха тъмно златистозелени и в тях все още плуваха миниатюрни червени петънца.

[На онези, които търсим ли са, Ралф?]

[Да — докторчетата са тук.]

Ралф хвана Лоуис за ръката — тя беше съвсем ледена — и бавно я поведе по коридора.

[1] Комикс от Уолт Кели за един опосум от блатото Окефенокн в Джорджия, съдържащ политически елементи. — Б. пр ↑

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

1.

Бяха изминали едва няколко крачки, когато се случи нещо безкрайно странно и доста страшничко. Изведнъж светът пред тях стана бял. В тази ослепителна бяла мъгла стаите на вратите по коридора едва се виждаха и се разраснаха до размерите на порти на склад. Самият коридор се сви както по времето, когато редовно се возеше на „влакчето на смъртта“ в лунапарка. Лоуис изстена и панически стисна ръката му.

Това продължи само миг, после цветовете отново нахлуха в света, но този път бяха по-ярки и по-контрастни. Нормалната перспектива се възстанови, но предметите изглеждаха някак по-плътни. Аурите също бяха тук, но бяха по-бледи — вече не приличаха на изрисувани със спрей петна в основни цветове, а бяха като пастелни ореоли. Същевременно Ралф откри, че вижда всички цепнатинки и пори в стената отляво… после осъзна, че ако поиска, може да види тръбите, кабелите и инсталациите, вградени в стените; трябваше само да се вгледа.

„Боже мой! — помисли си. — Наистина ли се случва? Възможно ли е да се случва наистина?“

Обгръщаха го звуци: от далечни звънци, от казанче на тоалетна, приглушен смях. Звуци, които обикновено се приемат за даденост, са част от ежедневието, но не и сега. Не и тук. Подобно на видимата реалност звуците сякаш бяха изградени от нежна тъкан, като фестони от коприна и стомана.

Далеч не всички бяха обичайни — в смесицата се промъкваха безброй екзотични нотки. Ралф чуваше как в тръбите бръмчи муха. Лекото прошумоляване на чорапогащника, който си оправяше някаква сестра в служебната тоалетна. Тупкащи сърца. Циркулираща кръв. Ритмичните тласъци на дишането. Различаваше всеки звук, който се смесваше с другите, и всички заедно създаваха сложен аудиобалет — „Лебедово езеро“ от къркорещи стомаси, жужащи контакти, оглушителни сешоари, поскърцващи колелца на болнични колички. Откъм другия край на коридора долиташе звук от телевизор. Идваше от стая № 340, където господин Томас Рен, пациент с болни бъбреци, гледаше Кърк Дъглас и Лана Търнър в „Лошият и красивата“. „Ако си с мен, сладурче, ще преобърнем този град надолу с главата“ — казваше Кърк и по аурата, която обгръщаше думите му, Ралф разбра, че в деня, когато е била снимана точно тази сцена, господин Дъглас е страдал от зъбобол. Но това съвсем не беше всичко — Ралф знаеше, че може да отиде още по…

(„нагоре? навътре? надолу?“)

… ако иска. Но не желаеше. Това бе Арденският лес и човек можеше да се загуби в гъсталака. Или пък да го изядат тигрите.

[Божичко! Това е друго усещане — трябва да е друго, Лоуис! Изцяло ново усещане!]

[Зная.]

[И справяш ли се с него?]

[Мисля, че да, Ралф… а ти?]

[Така ми се струва, поне засега… но не зная как ще бъде, ако дъното отново изчезне. Хайде.]

В този момент от стая № 313 излязоха Бил Макгавърн и някакъв непознат мъж. Двамата бяха погълнати от разговора си.

Лоуис извърна към него изкривеното си от ужас лице.

[О, не! О, Боже, не! Виждаш ли, Ралф? Виждаш ли?]

Той стисна ръката й още по-силно. Виждаше, разбира се. Приятелят на Макгавърн беше обвит във виолетово сияние. То имаше нездрав вид, но Ралф не вярваше човекът да е и тежко болен — сигурно нещо хронично, я ревматизъм, я камъни в бъбреците. Връвчицата, с която завършваше аурата му, беше в същия пъстреещ виолетов оттенък и се поклащаше колебливо насам-натам като антена на кола, когато духа слаб вятър.

Само че аурата на Макгавърн беше изцяло черна. От нея стърчеше чуканчето на онова, което някога е било връвчица. Канапчето на бебето също беше късичко, но здраво на вид — това пред очите им беше загниващ остатък след ампутация. На Ралф за миг му се привидя, но толкова ясно, сякаш беше халюцинация, как очите на Макгавърн първо се подуват, после изхвръкват от орбитите си под напора на порой черни буболечки. Затвори за миг очи, за да не изкрещи, но когато отново ги отвори. Лоуис вече не беше до него.

2.

Макгавърн и приятелят му вероятно се бяха запътили към чешмичката в дъното на коридора. Лоуис препускаше след тях, а гърдите й се повдигаха. В аурата й проблясваха розови искрици, подобни на неонови звездички. Ралф хукна след нея. Не знаеше какво ще последва, ако тя приатече вниманието на Макгавърн, но всъщност и не държеше да узнае. Но въпреки това вероятно щеше да разбере.

[Лоуис! Лоуис, недей!]

Тя не му обърна никакво внимание.

[Бил, спри! Трябва да ме изслушаш! С теб става нещо страшно!]

Макгавърн изобщо не откликна — говореше за книгата на Боб Полхърст, озаглавена „По-късно същото лято“.

— Дявол да го вземе, това е най-хубавата книга за Гражданската война, която съм чел — казваше той на мъжа във виолетовата аура, — но като му предложих да я публикува, той каза, че не можело и дума да става. Представяш ли си? Щеше да получи „Пулицър“, но…

[Лоуис, върни се! Не се доближавай до него!]

[Бил! Бил! Б…]

Преди Ралф да успее да я настигне, тя се изравни с Макгавърн. Протегна ръка да го сграбчи за рамото. Пръстите й изчезнаха в чернилката, която го обвиваше… после потънаха в него.

В този миг аурата й доби червения цвят на пожарна кола. Прорязваха я черни петна, подобни на рояци миниатюрни насекоми. Лоуис изписка и отдръпна ръка. На лицето й се четеше смесица от ужас и отвращение. Вдигна ръка пред очите си и отново изпищя, но Ралф не видя нищо. Тесни черни лентички опасваха ореола й; приличаха на орбитите на планети, отбелязани на картата на Слънчевата система. Лоуис се обърна, готова да побегне. Ралф я сграбчи за раменете и тя сляпо го заудря.

Междувременно Макгавърн и приятелят му продължаваха бавно да крачат към чешмичката, без изобщо да забелязват крещящата жена зад тях.

— Като питах Боб защо не публикува книгата — не спираше Макгавърн, — той отвърна, че точно аз трябва най-добре от всички да разбирам причините. Казах му…

Лоуис го заглуши с писъците си, които звучаха като пожарна сирена.

[!!! — — — — — — — — — — !!! — — — — — — — — — — !!!]

[Стига, Лоуис! Престани веднага! Каквото и да ти се е случило, вече свърши! Свърши и всичко е наред!]

Но тя продължаваше да се съпротивлява и в съзнанието му ечаха нечленоразделните й писъци; опитваше се да му каже колко ужасно е било, как той всъщност вече гниел, как в него имало неща, които го изяждали жив, и макар че това било достатъчно противно, не било всичко. Знаели са, казваше тя, че са лоши, а освен това я усетили.

[Лоуис, сега си с мен! Аз съм тук и всичко е на…]

Юмрукът й го улучи в челюстта и пред очите му притъмня. Разбра, че са преминали в друго измерение на действителността, където физическият контакт с другите бе невъзможен — нима не бе видял как ръката на Лоуис потъна в Бил, сякаш бе ръка на призрак? — но където очевидно все още бяха достатъчно реални един за друг — можеше да го докаже с насинената си челюст.

Прегърна я през раменете и я притисна към себе си. Писъците й

[!!! — — — — — — — — — — !!! — — — — — — — — — — !!!]

обаче продължаваха да отекват в съзнанието му. Той преплете пръсти на гърба й и стисна силно. Отново почувства как силата изскача от него, точно като сутринта, само че този път я усещаше по коренно различен начин. По червено-черната аура на Лоуис се разля синя светлина и сякаш я успокои. Юмруците й се заразмахваха по-бавно, накрая се отпуснаха. Тя задавено си пое дъх. Синкавото сияние около нея се разрасна и постепенно избледня. Една по една черните лентички изчезнаха от аурата й, сетне се стопи и червеният оттенък. Лоуис опря глава на рамото му.

[Извинявай, Ралф — пак станах „ядрена“, нали?]

[Май да, но няма значение. Вече си добре. Това е по-важното.]

[Ако знаеш колко беше страшно… да го докосна…]

[Справи се прекрасно, Лоуис]

Тя отмести поглед към края на коридора, където приятелят на Макгавърн тъкмо пиеше вода. Опрял се на стената до него, Бил разказваше как Боб Полхърст винаги решавал с химикалка кръстословицата в неделния „Ню Йорк Таймс“.

— Казваше ми, че това не било горделивост, а оптимизъм — обясняваше Макгавърн, а покровът на смъртта се полюшваш около него и се процеждаше между пръстите на жестикулира щата му ръка.

[Вече не можем да му помогнем, нали, Ралф? Абсолютно нищичко не можем да направим.]

Той я притисна за миг в прегръдките си. Видя, че аурата й вече напълно се е възстановила.

Макгавърн и приятелят му се връщаха по коридора към тях. Изведнъж, съвсем импулсивно, Ралф се освободи от Лоуис и застана точно пред господин Виолетов, който тъкмо слушаше проповедта на Макгавърн за трагедията на старостта и кимаше одобрително.

[Ралф, не го прави!]

[Всичко е наред, не се тревожи!]

Но изведнъж изобщо не беше толкова сигурен, че наистина е наред. Можеше да отстъпи крачка назад и да спечели още една секунда. Само че преди да помръдне, господин Виолетов го погледна невиждащо в лицето и мина точно през него. Усещането, което проряза тялото на Ралф, му беше познато — изпитваш същото, когато раздвижиш изтръпналия си крак. За миг неговата аура и аурата на господин Виолетов се смесиха и Ралф узна за този човек всичко възможно, включително какво е сънувал в утробата на майка си.

Господин Виолетов внезапно спря.

— Какво има? — попита Макгавърн.

— Чу ли някакъв пукот? Все едно избухнаха фойерверки.

— Не, обаче слухът ми вече хич не го бива — ухили се Макгавърн. — Ако все пак нещо е експлодирало, надявам се да не е било в някоя от военните лаборатории.

— Вече не чувам нищо. Сигурно така ми се е сторило. — Двамата влязоха в стаята на Боб Полхърст.

А Ралф си помисли: „Госпожа Перин каза, че прозвучало като изстрел. Приятелката на Лоуис пък си помислила, че я е ухапала буболечка. Въпрос на подход може би, както различните пианисти имат различен подход към инструмента. Но във всеки случай усещат кога ги «докосваме». Може и да не знаят какво е, но го усещат.“

Лоуис го хвана за ръката и го поведе към стая 313. Застанаха в коридора и надникнаха през стъклото в горния край на вратата, а през това време Макгавърн седна на пластмасовия стол, поставен до леглото. В помещението бяха натъпкани поне осем души и макар да не успя да огледа Боб Полхърст много добре, Ралф видя едно — въпреки че собственият му смъртен покров го увиваше съвсем плътно, връвчицата му още беше недокосната. Беше зацапана като ръждив ауспух, на места се лющеше… но все още беше цяла. Обърна се към Лоуис.

[Тези хора може би ще чакат по-дълго, отколкото си мислят.]

Лоуис кимна, а после посочи златистозелените стъпки по пода — следите на докторчетата. Ралф видя, че те подминават 313, но завиват към следващата врата — 315, стаята на Джими В.

Двамата с Лоуис застанаха на прага и се огледаха. Джими В. имаше трима посетители, обаче онзи, седнал край леглото, си мислеше, че е сам. Това бе Фей Шапен, който разсеяно разглеждаше двете купчини картички с пожелания за скорошно оздравяване, натрупани на болничпото шкафче на Джими. Другите двама бяха плешивите докторчета, които Ралф бе видял за пръв път пред дома на Мей Локър. Те стояха край нозете на Джими В. и изглеждаха много сериозни с белите си туники — от толкова близо Ралф видя, че техните почти еднакви лица всъщност са много изразителни; такова нещо и с бинокъл не се вижда, освен ако възприятията ти не са крайно изострени. Най-странни бяха очите им — тъмни, без зеници, изпъстрени със златисти точици. В тях се четеше интелект и загриженост. Аурите им блестяха и се развяваха около тях като императорски тоги…

… или пък като наметала на центуриони, строени за парад.

Те извърнаха глави към Ралф и Лоуис, които стояха на прага, хванати за ръка, като деца, които са се изгубили във вълшебна гора, и им се усмихнаха.

[Здравей, жено.]

Това беше Докторчо № 1. В дясната си ръка лържеше ножица със заострени върхове. Докторчо № 2 пристъпи към новодошлите и леко се поклони.

[Здравей, мъжо. Откога ви чакаме.]

3.

Лоуис стисна по-здраво ръката на Ралф, после я отпусна, защото явно реши, че не ги заплашва непосредствена опасност. Пристъпи крачка напред и отмести поглед от Докторчо № 1 към № 2, а после пак към № 1.

[Кои сте вие?]

Докторчо № 1 скръсти ръце на гърдите си.

[Нямаме имена като Мимолетните — но можете да ни наричате с имената на орисниците от историята, която този човек току-що разказа. Това, че имената са женски, нас малко ни вълнува, защото сме същества, които нямат пол Аз ще бъда Клото, макар че не плета никаква нишка, а моят колега и стар приятел ще бъде Лахезис, въпреки че никога не е хвърлял жребий[1]. Моля, заповядайте!]

Двамата влязоха и застанаха предпазливо между стола за посетители и леглото. Ралф не вярваше докторчетата да им готвят някаква злина — поне засега — но все още не му се искаше да се приближава прекалено много. Аурите им — толкова ярки и фантастични в сравнение с тези на обикновените хора — го плашеха, а по очите на Лоуис и по полуотворените й устни отгатна, че и тя изпитва същото. Тя усети погледа му върху себе си, извърна се и се опита да се усмихне. „Моята Лоуис“ — рече си Ралф. Прегърна я през раменете и лекичко я притисна.

Лахезис: [Казахме ви имената си — имена, които винаги можете да използвате; няма ли и вие да пи се представите?]

Лоуис: [Искате да кажете, че все още не ги знаете? Прощавайте, но ми е много трудно да повярвам.]

Лахезис: [Можехме да узнаем, само че не пожелахме. Предпочитаме да спазваме правилата на доброто поведение на Мимолетните винаги, когато можем. Намираме ги за очарователни, защото вашият вид си ги предава от стари на млади и така се създава илюзията, че живеете дълго.]

[Не разбирам.]

Ралф също, но не беше много сигурен дали иска да разбере. Стори му се, че в тона на онзи, който се наричаше Лахезис, прозвуча леко покровителствена нотка, която му напомняше за Бил Макгавърн, когато беше в настроение да държи речи или да се изразява високопарно.

Лахезис: [Няма значение. Бяхме сигурни, че ще дойдете. Знаем, че в понеделник сутринта ти, мъжо, ни видя, в дома на…]

И тук думите на Лахезис се застъпиха по някакъв чудат начин.

Той сякаш каза две неща абсолютно едновременно и думите му се сляха като змия, която е захапала крайчеца на опашката си.

[… Мей Локър] [… свършената жена.]

Лоуис колебливо пристъпи напред.

[Казвам се Лоуис Шаси. Това е моят приятел Ралф Робъртс. А сега, след като вече се запознахме, може би вие двамата ще ни обясните какво става тук.]

Лахезис: [Има още един, който трябва да бъде представен.]

Клото: [Ралф Робъртс вече му даде име.]

Лоуис погледна Ралф, който кимаше с глава.

[Говорят за Докторчо № 3. Нали така, приятели?]

Клото и Лахезис кимнаха. На лицата им бяха изписани съвършено еднакви одобрителни усмивки. Ралф си каза, че навярно трябва да се почувства поласкан, но не беше. Вместо това се страхуваше и беше вбесен — през цялото време са били манипулирани съвсем целенасочено и незабележимо. Тази среща не беше случайна — от самото начало си беше иагласена. Клото и Лахезис, две плешиви докторчета, които в момента си нямат работа, седят край леглото на Джими В. и чакат Мимолетниците да пристигнат, хей-хо.

Хвърли поглед към Фей и забеляза, че той е извадил от задния си джоб книга, наречена „50 класически шахматни задачи“. Четеше и замислено си бъркаше в носа. След малко бръкна надълбоко и измъкна доста големичко топче. Разгледа го, после го лепна под болничното шкафче. Ралф смутено извърна поглед и в съзнанието му изникна една от любимите поговорки на баба му: „Не гледай през ключалката, защото ще те хване яд.“ Бе доживял седемдесетгодишна възраст, без напълно да разбира думите й; най-после му се струваше, че е осъзнал смисъла им. Ала друг въпрос го измъчваше в момента.

[Защо Фей не ни вижда? Бил и приятелят му също не ни видяха. И как така онзи човек успя да мине право през мен? Или съм си го въобразил?]

Клото се усмихна.

[Не си си го въобразил. Опитай се да си представиш живота като здание, Ралф — като онова, което наричате „небостъргач“.]

Обаче Ралф откри, че Клото не си представя точно това. За части от секундата сякаш успя да надникне в съзнанието на човечето и видя нещо, което му се стори хем вълнуващо, хем страшничко: огромна кула, построена от черни, изцапани със сажди камъни, която се издига насред поле, потънало в рози. Тесните прозорчета се редуваха нагоре в плавна спирала.

После изображението изчезна.

[Ти, Лоуис и всички останали Мимолетни живеете на първите два етажа на това здание. Разбира се, има асансьори…]

„Не — рече си Ралф. — Не и в кулата, която съзрях в съзнанието ти, малки ми приятелю. В онова здание — ако изобщо съществува такова — няма асансьори, а само тесни стълбища, потънали в паяжини, и хиляди вратички, които водят Бог знае накъде.“

Лахезис го гледаше със странно, някак подозрително любопитство, но Ралф реши, че пет пари не дава. Обърна се към Клото и му направи знак да продължи.

Клото: [Казах, че има асансьори, но обикновено Мимолетните нямат право да ги използват. Вие не сте…]

[готови] [подготвени] [— — — — — — — — — — — — — — — ]

Последното определение бе със сигурност най-точното, но отлетя, преди Ралф да успее да го схване. Спогледа се с Лоуис, която поклати глава, после пак се обърна към Клото и Лахезис. Почваше да се ядосва повече от всякога. Всичките дълги нощи, когато бе седял в креслото и чакал зората; всички дни, когато се бе чувствал като призрак; неспособността да запомни някое изречение, докато го прочете поне три пъти; телефонните номера, които винаги помнеше наизуст, а сега трябваше да търси в указателя…

В този миг в главата му изплува спомен, който едновременно обобщи и оправда гнева му при вида на тези плешиви същества с тъмнозлатисти очи и почти ослепителни ореоли. Видя се как наднича в кухненския шкаф над мивката и търси кубчетата бульон, които умореното му, пренатоварено съзнание настоява, че трябва да са там. Видя се как тършува, поспира, после отново почва да тършува. Видя изражението си — унесено смайване, което лесно може да се обърка с позабавена умствена дейност, но всъщност се дължи на изтощение. После се видя как отпуска ръце и просто стои там, сякаш очаква кубчетата сами да изскочат от шкафа.

Досега, до този миг и допреди да си спомни за тази случка, не бе осъзнавал колко ужасяващ е бил животът му през последните няколко месеца. Сега, като гледаше назад, му се струваше като самотна сиво-бежова пустош.

[Значи сте ни качили на асансьора. — или сте решили, че това е прекалено висока чест за такива като нас и сте ни прекарали на бърза ръка по аварийното стълбище. Опитвали сте се да ни „аклиматизирате“, за да не откачим напълно, което почти успяхте да постигнете. Достатъчно беше да ни ограбвате съня, докато заприличаме на умопобъркани. Знаете ли, че синът и снахата на. Лоуис искат да я вкарат в старчески дом? А пък приятелят ми Бил Макгавърн ме смята готов за лудницата. А през това време вие, малките ангелчета…]

На лицето на Клото се появи бегло подобие на предишната широка усмивка.

[Не сме ангели, Ралф.]

[Ралф, не им викай, моля те.]

Да, беше им се развикал и Фей като че ли най-после подочу нещичко, защото затвори шахматната книга, престана да си бърка в носа и сега седеше опънат като струна на стола, докато тревожно оглеждаше стаята.

Ралф премести поглед от Клото (който отстъпи назад и остатъкът от усмивката му се стопи) към Лахезис.

[Приятелят ти казва, че не сте ангели. А те къде са? Може би играят покер шест-седем етажа по-горе. Сигурно Господ се е настанил в мансардния апартамент, а дяволът хвърля въглища в пещта в машинното.]

Никакъв отговор. Клото и Лахезис подозрително се спогледаха. Лоуис задърпа Ралф за ръкава, но той не й обърна внимание.

[И какво се очаква от нас, приятелчета? Да проследим плешивата версия на Хинибал Лектър и да му вземем скалпа? Майната ви.]

В този миг Ралф би се извърнал и би напуснал стаята (беше гледал много филми и знаеше, че последната му реплика е подходяща за напускане на сцената), но по страните на Лоуис рукнаха потресени, уплашени сълзи, които го заковаха на място. Недоумяващият упрек в очите й го накара да посъжали за избухването си. Прегърна я и яростно изгледа двамата плешивковци.

Те отново се спогледаха и между тях премина нещо — някакъв комуникативен знак, който надхвърляше възможностите на Ралф и Лоуис да го разберат. Когато Лахезис отново се извърна към тях, се усмихваше… но очите му бяха сериозни.

[Чувам, че се гневиш Ралф, но не си прав. Не можеш да повярваш на думите ни, но след време ще се убедиш в тях. Засега трябва да оставим настрана вашите въпроси и нашите отговори — онези, които можем да дадем.)

[Защо?]

[Защото времето за прерязване настъпи за този човек. Гледайте внимателно, за да узнаете и научите.]

Клото пристъпи от лявата страна на леглото. Лахезис се приближи от дясната, минавайки право през Феи Шапен. Фей се приведе във внезапен пристъп на кашлица, а когато тя утихна, отново отвори книгата с шахматните задачи.

[Ралф! Не мога да гледам! Не мога да гледам как ще го направят!]

Но Ралф смяташе, че тя все пак ще остане да наблюдава. Стисна окуражително раменете й, в този миг Клото и Лахезис се наведоха над Джими В. Лицата им бяха озарени от обич, грижа и нежност — те караха Ралф да си припомни лицата, които бе видял някога на една Рембрандова картина, май се казваше „Нощно бдение“. Аурите им се преплитаха и застъпваха точно над гърдите на Джими и изведнъж болният отвори очи. За миг погледна през двете човечета към тавана с объркано и разсеяно изражение, но после очите му се отместиха към вратата и той се усмихна, сетне възкликна:

— Хей! Виж ти кой бил тук!

Гласът му беше дрезгав и сподавен, но все още се долавяше аристократичният му бостънски акцент, дето „тук“ звучеше като „туук“. Фей подскочи. Книгата падна на пода. Наведе се и хвана ръката на Джими, но болният не му обърна внимание и продължи да гледа към другия край на стаята, където стояха Ралф и Лоуис.

— Та това е Ралф Робъртс! И с него жената на Пол Шаси! Кажи, Ралфи, спомняш ли си, когато се опитахме да се напъхаме в оная палатка, та да ги послушаме как пеят „Удивителната благодат“?

[Помня, Джими.]

Джими като че се усмихна, после клепачите му отново се притвориха. Лахезис допря длани до страните на умиращия и понагласи главата му, като бръснар, който се кани да настанява клиента на стола. В същия миг Клото се наведе още по-ниско, разтвори ножицата и захвана между остриетата черната връвчица на Джими В. И в мига, в който той щракна, Лахезис се наведе и целуна Джими по челото.

[Иди си в мир, приятелю.]

Чу се тихо „цък“! Парченцето от връвчицата, което се отдели над ножицата, отплува към тавана и изчезна. Смъртният покров, в който бе увит Джими, за миг стана ослепително бял, после се стопи, точно както покрова на Розали. Джими отново отвори очи и погледна Фей. На Ралф му се стори, че се поусмихна, сетне погледът му се зарея. Трапчинките, които се канеха да заиграят в ъгълчетата на устата му, се изгладиха.

— Джими? — Фей го хвана за рамото и го раздруса, като ръката му проникна право през Лахезис. — Добре ли си, Джими? … Ох, мамка му.

Изправи се и бавно излезе от стаята.

Клото: [Сега разбирате ли, че извършваме необходимото с обич и уважение? Че действаме само в краен случай, като лекар, който умъртвява безнадеждно болен пациент. За нашшпе отношения с вас, Ралф и Лоуис, е жизненоважно да проумеете това.]

[Да.]

[Да.]

Ралф бе готов да оспорва всяка тяхна дума, но фразата за лекаря сякаш поукроти гнева му. Действително бяха освободили Джими В. от свят, където го очакваше само болка. Да, без съмнение са стояли с него в стая 317 в онзи мрачен следобед преди около седем месеца и са освободили Каролин по същия начин. Да, вярно беше, че се отнасят към работата си с обич и уважение — всички съмнения, които беше изпитвал в това отношение, бяха разсеяни, когато видя как Лахезис целуна Джими В. по челото. Но дали обичта и уважението им даваха право да прекарват него и Лоуис през целия този ад и после да ги пращат да гонят свръхестественото същество, което е кривнало от правия път? Как е възможно дори да им хрумне, че двамата най-обикновени хора, и двамата вече не млади, ще успеят да се справят с това същество?

Лахезис: [Хайде да се махнем оттук. Скоро стаята ще се напълни с хора, а ние трябва, да поговорим.]

[Имаме ли някакъв избор?]

[Да, разбира се! Винаги има избор!]

Клото и Лахезис се запътиха към вратата, а Ралф и Лоуис им направиха място да минат. Все пак аурите на двете човечета за миг се докоснаха до тях и Ралф долови какви са на вкус и на пипаме — бяха като сладки ябълки, а при допир напомняха за суха дървесна кора.

Те излязоха, разговаряйки сериозно, а Фей се върна, последван от две медицински сестри. Новодошлите минаха през Клото и Лахезис, после и през Ралф и Лоуис, без да забавят крачка и очевидно без да забележат нищо необичайно.

В коридора цареше обичайната тишина. Никакви звънци не звъняха, никакви светлини не просветваха, по коридора не тичаха санитари, които бутат колички. Никой не крещеше по високоговорителя. Смъртта бе прекалено чест посетител тук, за да предизвиква паника. Навярно никой не се радваше, когато умре някой пациент, дори и безнадеждно болен, но все пак смъртта беше нещо естествено. Ралф си каза, че сигурно Джими е доволен, задето напуска третия етаж на общинската болница без излишна суматоха, без да му се налага да показва шофьорската си книжка или пък картата си за медицинско осигуряване. Беше си отишъл с достойнството, характерно за обикновените и очаквани събития. Бе дошъл в съзнание за миг, осъзнал беше какво се случва с него, а после „Пуф“! Сбогом, мъки и неволи!

4.

Присъединиха се към плешивите докторчетата пред стаята на Боб Полхърст. През отворената врата видяха часовника на смъртта, който продължаваше да тиктака над леглото на стария преподавател.

Лоуис: [Човекът, който стои най-близо до леглото, е Бил Макгавърн, наш приятел. С него става нещо нередно. Нещо ужасно. Ако направим онова, което искате от нас, можете ли да…?]

Но Лахезис и Клото едновременно поклатиха глави.

Клото: [Нищо не може да се промени.]

„Да — рече си Ралф. — Дорънс знаеше: «Построена къща, назад не се връща.»“

Лоуис: [Кога ще се случи?]

Клото: [Вашият приятел принадлежи на другия, на третия. На онзи, когото Ралф нарече Атропос. Само че Атропос не може да ви каже точно кога ще си отиде човекът. Дори не знае кой ще бъде следващият, когото ще вземе. Той е служител на Случайността.]

При тези думи ледена ръка сграбчи сърцето на Ралф.

Лахезис: [Но тук не можем да разговаряме. Елате.]

Лахезис хвана ръката на Клото, а свободната си длан протегна на Ралф. В същия миг Клото посегна към Лоуис. Тя се поколеба, после погледна към Ралф.

Ралф на свой ред, хвърли суров поглед към Лахезис.

[Да не сте посмели да й причините болка.]

[Никой от вас няма да пострада, Ралф. Хвани ме за ръка.]

„Аз съм чужденец в рая“ — мислено добави Ралф, въздъхна, кимна на Лоуис и сграбчи протегнатата ръка на Лахезис. Отново го обзе същото удивление, като пред нещо познато, вълнуващо и приятно, като неочакваната среща със скъп стар приятел. Ябълки и дървесна кора; спомен за овощни градини, в които е бродил като дете. Някак си усети, без всъщност да го вижда, че аурата му е променила цвета си и станала — поне за мъничко — зелена и изпъстрена със златисти петънца като на Клото и Лахезис.

Лоуис пое ръката на Клото, възкликна, сетне се усмихна неуверено.

Клото: [Затворете кръга, Ралф и Лоуис. Не се страхувайте. Всичко е наред.]

„Божичко, как ли пък ще му повярвам“ — рече си Ралф, но когато Лоуис протегна ръка, сграбчи пръстите й. Към вкуса на ябълки и усещането, че се докосва до дървесна кора, се примеси някакъв екзотичен аромат. Старецът го вдъхна дълбоко и се усмихна на Лоуис. Тя отвърна на усмивката — този път без капчица неувереност — и Ралф почувства странно объркване. Възможно ли е да се страхува? Как можеше да се съмнява дори за миг, след като онова, което съществата излъчват, е толкова добро и толкова правилно?

„Напълно съм съгласен, Ралф, но все пак не преставай да се съмняваш“ — подшушна глас.

[Ралф? Ралф!]

Гласът на Лоуис звучеше тревожно и едновременно радостно. Ралф се огледа точно навреме, за да види как вратата на стая № 315 изчезва зад раменете й… само че не вратата потъваше, а Лоуис се издигаше нагоре. Всички те се издигаха нагоре, все още хванати за ръце.

Едва го бе проумял, когато пред очите му за миг премина черна сянка, прилична на сенките от лентичките на щорите. За миг съгледа тесни тръби — сигурно бяха водопроводни — обвити от розов изолационен материал. После осъзна, че гледа по дълъг, застлан с плочи коридор. Някаква болнична количка се носеше право към главата му… която, проумя изведнъж той, се бе подала като перископ над пода. Лоуис изпищя и силно стисна ръката му. Ралф инстинктивно затвори очи и зачака количката да му смаже черепа.

Клото: [Бъдете спокойни! Моля, ви, не се вълнувайте! Не забравяйте, че тези неща съществуват в различно измерение от онова, в което се намираме в момента!]

Ралф отвори очи. Количката беше отминала, но той още чуваше отдалечаващото се потропвапе на колелцата. Количката, както и приятелят на Макгавърн, беше минала право през него. Сега четиримата се издигаха полека в коридор, който навярно беше в детското отделение — по стените се прескачаха какви ли не вълшебни създания, а на прозорците на огромна, ярко осветена стая за игра бяха изрисувани герои от филмчетата на Дисни за Аладин и Малката русалка. По коридора приближаваха лекар и медицинска сестра, които обсъждаха някакъв случай.

— … като че ще трябва да правим още изследвания, но само ако сме минимум деветдесет процента сигурни, че…

Лекарят мина през Ралф и той веднага узна, че господинът отново е започнал тайничко да пуши, след като е отказал цигарите преди пет години, и се чувства гузен. Отминаха. Ралф погледна надолу точно навреме, за да види как краката му изплуват от пода. Извърна се към Лоуис и се ухили закачливо.

[Асансьорът ряпа да яде, а?]

Лоуис кимна. Продължаваше с все сила да стиска ръката му.

Задминаха петия етаж, изплуваха на шестия, където се намираше служебният бюфет (там имаше двама лекари — от по-пълния вид — единият от които гледаше някакъв стар военен филм, а другият похъркваше на грозното канапе, и се озоваха на покрива.

Нощта беше ясна, безлунна, прекрасна. Звездите блещукаха в небесния купол като чудата мъглявина. Духаше ситен вятър, който потвърждаваше думите на госпожа Перин, че циганското лято си отива. Ралф чуваше воя на вятъра, но не го усещаше… макар да му се струваше, че може да го усети, стига да поиска. Само трябва да се съсредоточи и…

В същия миг почувства едва доловима, мигновена промяна в тялото си — нещо подобно на примигване. Изведнъж косата му щръкна, а крачолите се развяха около краката му. Той потръпна. Болките в гърба на госпожа Перин се бяха оказали най-добрият метеоролог. Ралф мислено отново примигна и престана да усеща вятъра. Обърна се към Лахезис:

[Мога ли вече да те пусна?]

Лахезис кимна и сам пусна ръката му. И Клото освободи Лоуис. Ралф погледна към западния край на града и видя трептящите сини светлини над пистите на летището. Отвъд се виждаше плетеницата оранжеви арки на Кейп Грийн, един от новите квартали, застроени в оттатъшния край на Пущинака. И някъде там, сред блещукащите светлинки, точно до източния край на летището, бе Харис Авеню.

[О, Ралф толкова е красиво!]

Той кимна и си рече, че необикновената гледка на града, разстилащ се в мрака, си струва всичко, което бе преживял, откакто започна да страда от безсъние. Всичко, дори повече. Но последното му се стори малко съмнително.

Обърна се към Клото и Лахезис.

[Добре, обяснете. Кои сте вие, кой е той и какво искате да направим?]

Плешивите човечета бяха застанали между два от вентилаторите на климатичната инсталация, които бързо се въртяха и бълваха кафеникавопурпурни потоци във въздуха. Те нервно се спогледаха, а Лахезис кимна едва забележимо на колегата си. Клото пристъпи напред, огледа Ралф, после Лоуис, сякаш подреждайки мислите си.

[Така да бъде. Първо, че нещата, които се случват, макар и неочаквани и шокиращи, не са съвсем неестествени. С колегата, правим онова, което ни принуждават; Атропос също изпълнява нареждания; а вие, скъпи приятели, също ще трябва да извършите онова, което ви накарат.]

Ралф го удостои с горчива усмивка.

[Сбогом, свобода на избора.]

Лахезис: [Не бива да мислиш така! Просто вашата свобода на избора е част от онова, което ние наричаме „ка“, великото колело на битието.]

Лоуис: [Виждаме смътно, сякаш през стъкло… това ли имате предвид?]

Клото се усмихна — усмивката му бе някак младежка: [Има го в Библията, струва ми се. Много добре е казано.]

Ралф: [Освен това и много удобно за такива като вас, но засега да не се занимаваме с този въпрос. Имаме и друга поговорка, господа, която не е от Библията, но все пак много мъдра: „Лилията няма нужда от позлата.“ Надявам, се да я запомните.]

Обаче имаше смътното усещане, че беше попрекалил с изискванията.

5.

Клото отново заговори и не млъкна доста време. Ралф нямаше представа точно колко дълго, защото на това ниво времето беше различно — някак по-свито. Случваше се онова, което казва, изобщо да не съдържа думи; речта биваше заменена от прости ярки изображения като онези от детските ребуси. Ралф предположи, че това е телепатия и поради това изумително явление, но докато се случваше, му се струваше напълно естествено като дишането.

Понякога изчезваха и думите, и образите, прекъсвани от озадачаващи паузи

[— — — — — — — — — — — — — — — ]

в общуването. Дори и тогава Ралф успяваше да почувства какво се опитва да изрази Клото, но подозираше, че Лоуис още по-ясно разбира какво се крие в тези паузи.

[Първо, знайте, че има само четири константи в нивото на съществуване, където вашите и нашите животи, животите на…

[— — — — — — — — — — — — — — — ]

[се припокриват. Тези четири константи са Животът, Смъртта, Целта и Случайността. Всички тези думи съдържат за вас някакво значение, но сега вече имате малко по-различна представа за Живота и Смъртта, нали?]

Ралф и Лоуис кимнаха неуверено.

[С Лахезис сме служители на Смъртта. Това ни превръща в същества, предизвикващи ужас за повечето Мимолетници — дори онези, които се правят, че приемат нас и нашите задачи, обикновено се страхуват. Понякога ни рисуват по картинките като страховит скелет или като закачулена фигура, чието лице не се вижда.]

Клото скръсти ръце и се престори, че потръпва. Пантомимата беше толкова успешна, че накара Ралф да се ухили.

[Но ние не сме служители само на Смъртта — освен това сме и служители на Целта. А сега трябва да слушате внимателно, защото искам да бъда разбран. Сред вашия вид има такива, които смятат, че всичко се случва по предварително начертан план, а има и такива, които смятат, че всички случки са просто въпрос на късмет или на шанс. Истината е, че животът е едновременно случаен и целенасочен, макар и не в еднаква степен. Животът е като…]

Тук Клото очерта окръжност с ръце, като малко дете, което се опитва да покаже каква е формата на земята, а в окръжността Ралф видя хиляди (или може би милиони) карти за игра, разперени във ветрило като трепкаща дъга от купи, пики, спатии и кари. В тази огромна колода съзря и доста жокери — много повече, пропорционално погледнато, от обичайните два-три в колода. Всичките бяха ухилени до уши, имаха на главите си сламени шапки с изгризана периферия.

Всички държаха ръждиви скалпели.

Ралф погледна Клото с разширени зеници. Човечето кимна.

[Да. Не зная точно какво си видял, но съм сигурен, че е било нещо, което се опитвам да кажа. А ти, Лоуис?]

Лоуис, която много обичаше да играе на карти, леко кимна.

[Атропос е жокерът в колодата — това искаш да кажеш.]

[Той е служител на Случайността. Ние с Лахезис служим на другата сила, на онази, която отговаря за повечето събития както в живота на даден човек, така и в общия поток на човешките дела. На вашия етаж от зданието всички същества са Мимолетни, което означава, че времето за смъртта им е фиксирано. Не мислете, че детето изскача от утробата на майка си с табелка на врата, на която пише: „СРЯЗВАНЕ НА ВРЪВЧИЦАТА НА 84 ГОДИНИ, 11 МЕСЕЦА, 9 ДНИ, 6 ЧАСА, 4 МИНУТИ И 21 СЕКУНДИ“. Тази идея е нелепа. И все пак времевите отрязъци са с предварително определена, дължина, а както се убедихте, една от многото функции на човешката аура е да служи като часовник.]

Лоуис се размърда, а като се обърна към нея, Ралф видя нещо удивително — небето над тях избледняваше. Предположи, че вече е пет сутринта. Бяха пристигнали в болницата около девет вечерта във вторник, а сега изведнъж вече беше сряда, 6 октомври. Бе чувал, че времето летяло, но това бе пълен абсурд.

Лоуис: [Значи работата ви се състои в това, да предизвиквате онова, което ние наричаме естествена смърт?]

В аурата й се мярнаха объркани, недооформени образи. Някакъв мъж (Ралф бе сигурен, че е покойният господин Шаси), който лежи с кислородна маска. Джими В., който отваря очи и вижда Ралф и Лоуис миг преди Клото да пререже връвчицата му. Страницата с некролозите от местния вестник „Нюз“, осеяна с фотографии, повечето от които по-големи от пощенски марки, жертвите от седмичната жътва на смъртта в местните болници и сиропиталища.

Клото и Лахезис едновременно поклатиха глави.

Лахезис: [Няма такова нещо като естествена смърт. Ние действаме целенасочено. Взимаме старите и болните, но взимаме и други. Вчера например взехме млад мъж на двадесет и осем години. Дърводелец. Преди две седмици по вашето време паднал от скелето и получил фрактура на черепа. През тези две седмици аурата му беше…]

Ралф видя накъсан образ на поразена от гръм аура, като онази, която обвиваше бебето в асансьора.

Клото: [Най-после настъпи промяната — аурата придоби друг цвят. Известно ни бе, че ще се случи, но не знаехме кога. Когато се случи, отидохме при него и го отпратихме.]

[Къде го отпратихте?]

Това бяха думи на Лоуис, която случайно засегна деликатния въпрос за съществуването след смъртта. Ралф нахлузи мисловния си спасителен пояс, едва ли не надявайки се да получат в отговор странна пауза, но когато застъпващите се отговори бяха дадени, те бяха кристално ясни.

Клото: [Навсякъде.]

Лахезис: [В други светове, различни от тези.]

Ралф изпита смесица от облекчение и разочарование.

[Звучи много поетично, но мисля, че знам какво означава — поправете ме, ако греша — че животът след смъртта е не по-малка загадка за вас, отколкото и за нас.]

Лахезис, почти сопнато: [Може би при друг случаи ще имаме възможност да обсъждаме подобни теми, но не сега — както несъмнено вече сте забелязали, на това ниво от зданието времето тече по-бързо.]

Ралф се огледа и видя, че утрото е настъпило. [Съжалявам.]

Клото, усмихвайки се: [Няма нищо — радваме се на въпросите ви и ги намираме за доста интересни. Любопитството е неразделна част от живота, но тук се проявява най-силно. Само че онова, което наричате „живот след смъртта“, няма място сред четирите константи — Живот и Смърт, Цел и Случайност — които ни интересуват в момента.]

[Всяка смърт, която служи на целта, се програмира по добре познат на нас начин. С приближаването на края, аурите на онези, които ще умрат от Целенасочена смърт, постепенно посивяват. Сивото неотклонно почернява. Ние биваме извикани, когато аурата…]

[— — — — — — — — — — — — — — — ]

[и идваме точно така, както вече имахте възможност да видите снощи. Носим успокоение на страдащите, мир на уплашените, покой на неспокойните. Когато една смърт е от най-Целенасочените, тя е очаквана, дори добре дошла, но не винаги. Понякога ни викат да взимаме мъже, жени и деца, които са в цветущо здраве… но чиито аури изведнъж се променят и показват, че краят им вече е дошъл.]

Ралф се сети за младежа с якето без ръкави, който с бодра стъпка нахълта вчера следобед в „Червената ябълка“. Той бе олицетворение на здраве и жизненост… като се изключи мазният черен мехур, полепнал по него.

Отвори уста да спомене за младия мъж (или да попита за съдбата му), но после я затвори. Слънцето вече грееше право над главите им и изведнъж Ралф бе обзет от непонятна увереност — че двамата с Лоуис са се превърнали в предмет на вулгарна дискусия в тайния град на старчоците.

Някой да ги е виждал? … Не? … Мислите ли, че са избягали заедно? … За да се оженят например? … Ами, на тяхната възраст е невъзможно, но какво, ако са решили да си легнат заедно? Не знам дали на Ралфи са му останали снаряди в стария склад за амуниции, но тя винаги ми се е струвала горещо парче… Да, бе, ходи така, сякаш знае, че оная й работа още я бива, нали тъй?

Ралф си представи как олдсмобилът му е паркиран зад едно от обвитите с бръшлян бунгала в крайпътния мотел, как пружините на леглото в хотелската стая се огъват под него и Лоуис, докато се любят, и неволно се ухили. Миг след това му хрумна тревожната идея, че може би мислите му се четат по аурата му и той веднага прогони изображението. Но все пак му се стори, че Лоуис го наблюдава замислено и лекичко се усмихва.

[Атропос служи на Мимолетните. Не всяка смърт от онези, които Мимолетните наричат „безсмислена“, „ненужна“ и „трагична“ е негово дело, но в повечето случаи е така. Когато десетина възрастни мъже и жени загинат при пожар в старчески дом, има много голяма вероятност Атропос да е бил там, да е събирал сувенири и да е прерязвал връвчици. Когато дете издъхне в люлката си без никаква видил причина, вината най-често е на Атропос и на ръждивия, скалпел. Когато някое куче — да, дори и куче, защото съдбите на повечето живи същества в света на Мимолетните принадлежат или на Случайността или на Целта — бъде прегазено на улицата, защото водачът на колата, която го блъснала, е избрал неподходящ момент да си погледне часовника…]

Лоуис: [Това ли се е случило с Розали?]

Клото: [На Розали й се е случил Атропос. Приятелят на Ралф, Джо Уайзър, е само онова, което наричаме „ръка на съдбата“.]

Лахезис: [А освен това се е случил и на вашия приятел Бил Макгавърн.]

Лоуис изглеждаше така, както се чувстваше Ралф — ужасена, но не особено изненадана. Вече беше късен следобед, сигурно бяха минали поне осемнадесет часа, откакто за последно бяха видели Бил, а още снощи Ралф знаеше, че на приятеля му остава да живее съвсем, съвсем малко. Сигурно Лоуис, която най-безразсъдно го докосна, знаеше още по-добре.

Ралф: [Кога се е случило? Колко време, след като го видяхме за последен път?]

Лахезис: [Не след дълго. На излизане от болницата. Съжалявам за вашата загуба, както и за непохватния начин, по които ви поднесохме известието. Толкова рядко разговаряме с Мимолетни, че забравяме как се прави. Не исках да ви причиня болка.]

Лоуис отвърна, че няма нищо, че напълно го разбирала, но по страните й се стичаха сълзи, а Ралф усещаше, че и неговите очи парят. Трудно му беше да повярва, че Бил си е отишъл — че малкият посерко с мръсната бяла престилка се е докопал до него. Как да повярва, че Макгавърн никога повече няма да повдигне иронично рошавата си вежда? И никога повече няма да мрънка колко е глупашко да се остарява?

Невъзможно. Той рязко се извърна към Клото.

[Искам да видя.]

Клото, изненадан, почти разстроен от притеснение: [Аз… аз не мисля…]

Ралф: [За нас, глупавите Мимолетни, важи: „Око да види, ръка да пипне.“ Никога ли не сте чували тази поговорка?]

Лоуис неочаквано проговори.

[Да — искаме да видим. Но само толкова, колкото да узнаем как е станало и да го приемем Опитайте се да не ни разстройвате повече.]

Ктото и Лахезис се спогледаха, после сякаш свиха рамене, без обаче в действителност да ги повдигат. Лахезис вирна първите два пръста на дясната си ръка и от тях във формата на паунска опашка заструи синьо-зелена светлина. В нея се виждаше умалено, зловещо правдоподобно изображение на коридора в реанимацията. Медицинска сестра, която буташе количка с лекарства, премина през тази светлинна арка. За момент тялото и сякаш се огъна, после тя се изгуби от поглед.

Лоуис, очаровано, въпреки обстоятелствата: [Като че гледаме филм, прожектиран в сапунен мехур!]

В този миг Макгавърн и господин Виолетов излязоха от стаята на Боб Полхърст. Макгавърн беше облечен със стар униформен пуловер на гимназията в Дери, а приятелят му закопчаваше ципа на якето си; очевидно се бяха отказали да седят до леглото на умиращия. Макгавърн вървеше бавно след господин Виолетов. Ралф видя, че съседът му изобщо не изглежда добре. Лоуис го сграбчи здраво за лакътя. Той притисна ръката й с длан.

Насред пътя към асансьора Макгавърн спря, подпря се на стената и наведе глава. Изглеждаше като напълно изтощен състезател на финала на маратонско бягане. Известно време господин Виолетов продължи да върви сам; Рапф видя, че устните му се движат и си рече: „Не осъзнава, че събеседникът му не е до него.“

Изведнъж му се отщя да гледа.

В синьо-зелената сфера Макгавърн притискаше с ръка гърдите си. С другата посегна към гърлото си и го заопипва, сякаш да провери дали не започва да развива гуша. Ралф не беше много сигурен, но му се стори, че в очите на съседа му се чете страх. Спомни си отвратителната гримаса на лицето на Докторчо № 3, когато бе разбрал, че някакъв Мимолетен се намесва в разправията му с едно от местните бездомни кучета. Какво бе казал?

[Ще ти спукам гьона, Дребен. Хич няма да те оставя на мира. И приятелчетата ти, и тях ще ги подпукам. Разбираш ли какво ти говоря?]

Докато гледаше как Бил се свлича бавно на пода, през главата му мина ужасяващо предположение, граничещо с убеденост.

Лоуис: [Пропъди го — моля те, пропъди го!]

Тя допря лице до рамото на Ралф. Клото и Лахезис си размениха смутени погледи и Ралф си даде сметка, че е започнал да преосмисля представата за тях като за вездесъщи и всесилни същества. Може и да са свръхестествени, но братята доктор Джойс със сигурност не бяха. Подозираше, че не са и големи капацитети по предсказване на бъдещето; гадателите с истинските кристални сфери едва ли биха се спогледали смутено.

„И те, като всички останали, налучкват“ — рече си той и изпита неохотно съчувствие към господин К. и господин Л.

Синьо-зелената сфера, която плуваше пред Лахезис — заедно с пленените вътре образи — изведнъж изчезна.

Клото, оправдавайки се: [Моля ви, не забравяйте, че вие сами, Ралф и Лоуис, избрахте да го видите. Не ви го показахме по своя воля.]

Ралф почти не чу тези думи. Ужасяващият спомен продължаваше да се натрапва в съзнанието му — като снимка, която човек не иска да гледа повече, но няма сили да отвърне очи от нея. Мислеше за шапката на Бил… за избелялото шалче на Розали… за липсващите обеци на Лоуис.

[Ще ти спукам гьона, Дребен — разбираш ли какво ти говоря? Надявам се. Най-искрено се надявам.]

Отмести поглед от Клото към Лахезис и съчувствието се изпари. На негово място запулсира гняв. Лахезис бе казал, че няма понятие като случайна смърт, а това включва и Макгавърн. Ралф изобщо не се съмняваше, че Атропос е взел Макгавърн поради една много проста причина — искал е да нарани Ралф, да го накаже, че се е намесил… как го бе нарекъл Дорънс? В делата на Дълголетните.

Старият Дор му бе препоръчал да не се захваща с това — без съмнение добра стратегия, но той, Ралф, всъщност нямаше избор… защото двете плешиви джуджета се бяха захванали с него. В действителност именно те бяха предизвикали смъртта на Макгавърн.

Клото и Лахезис почувстваха гнева му и отстъпиха крачка назад (макар наглед като че не помръднаха от местата си), а по лицата им беше изписано пълно объркване.

[Вие двамата сте причината Бил Макгавърп сега да е мъртъв. Това е самата истина, нали?]

Клото: [Моля те… позволи ми да довърша с обяснението…]

Тревожна и уплашена, Лоуис гледаше втренчено Ралф.

[Ралф? Какво става? Защо се ядосваш?]

[Не разбираш ли? Техният номер струваше на. Бил Макгавърп живота му. Тук сме или защото Атропос е направил нещо, което тия момчета не харесват, или се готви да…]

Лахезис: [Правиш прибързани заключения, Ралф…]

[… но има един много голям основен проблем — той знае, че го виждаме! Атропос ЗНАЕ, че го виждаме!]

Очите на Лоуис се разшириха от ужас… бе разбрала.

[1] Според старогръцката легенда Клото, Лахезис и Атропос са трите богини на съдбата (мойри), които живеят на Олимп. Клото преде нишката на живота на човека, определяйки продължителността на жизнения му път. Лахезис изтегля, без да гледа, жребия, който се пада на човека в живота. Атропос записва всичко, което са определили нейните сестри, а което веднъж е записано, то е неизбежно. — Б. пр. ↑

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

1.

Нечия ръка докосна Ралф по рамото и остана там като бял дим.

[Моля ви… позволеше ни да обясним…]

Почувства промяната — същото онова примигване — в тялото си, още преди да си даде сметка, че го е пожелал. Отново усети острия като наточен нож вятър, който духаше в тъмнината, и потрепери. Допирът на ръката на Клото вече му се струваше като нереална вибрация под кожата му. Виждаше ги и тримата, но като матови фигури с размити очертания. Бяха се превърнали в призраци.

„Спуснал съм се надолу. Не съвсем до мястото, откъдето тръгнахме, но поне до ниво, на което не могат да осъществят почти никакъв физически контакт с мен. Аурата ми, връвчицата… да, до тях съм сигурен, че могат да се докопат, по физическата част от мен, която живее в света на Мимолетните, е извън обсега им.“

Гласът на Лоуис, далечен като заглъхващо ехо: [Ралф! Какво правиш…]

Той погледна призрачните силуети на Клото и Лахезис. Вече гледаха не смутено или виновно, а направо уплашено. Лицата им бяха разкривени и почти не се виждаха, но въпреки това страхът бе изписан на тях съвсем ясно.

Клото, с далечен, но доловим глас: [Върни се, Ралф! Моля те, върни се!]

— А ако се върна, ще престанете ли с вашите игрички?

Лахезис, избледнява и се топи: [Да! Да!]

Ралф отново извика вътрешното примигване. Трите силуета се върнаха на фокус. В същото време пространството се изпълни с цветове и времето отново запрепуска — далеч в небето бледнеещата луна се затъркаля надолу като капка блещукащ живак. Лоуис се хвърли на врата му и за миг той се запита прегръща ли го, или се опитва да го удуши.

[Слава Богу! Помислих, че ме изоставяш!]

Ралф я целуна и в миг главата му се изпълни със сетивна информация — вкус на пресен мед, усещане за допир до вълна и аромат на ябълки. В съзнанието му блесна мисъл

(какво ли би било да се любим тук, горе?)

но той я прогони веднага. Трябваше да внимава с мислите и приказките в следващите няколко

(минути? часове? дни?),

а да мисли за подобни работи само би го затруднило още повече. Обърна се към докторчетата и ги измери с поглед.

[Надявам се да сте искрени. Ако ли не, смятам, че най-добре би било веднага да сложим край на цялото това надбягване и всеки да си върви по пътя.]

Този път Клото и Лахезис изобщо не си направиха труда да се споглеждат — и двамата закимаха отривисто. Лахезис заговори, но тонът му беше оправдателен. Да си има човек работа с тия приятели, подозираше Ралф, е много по-приятно, отколкото да се разправя с Атропос, но и те като него не бяха свикнали да ги разпитват — или да си дават зор, както би казала майка му.

[Всичко, което ви казахме досега, е вярно. Може и да не сме споменали, че е възможно Атропос да е малко по-наясно със ситуацията, отколкото би ни се искало, но…]

Ралф: [А какво ще стане, ако откажем повече да слушаме тия глупости? Ако просто се обърнем и си тръгнем?]

И двамата замълчаха, но той прочете в очите им нещо доста неприятно — известно им бе, че обеците на Лоуис са в Атропос и освен това че той знае. Надяваше се, че Лоуис не осъзнава този факт.

[Не прави това, Ралф — моля те, недей. Трябва да ги изслушаме докрай.]

Лахезис: [По принцип не се месим в делата на Атропос, нито пък той в нашите. Не можем да му се месим, дори и да искаме — Случайността и Целта са като жълтите и черните полета, на шахматната дъска, определят се взаимно по силата на контраста си. Но сега Атропос иска да се намеси в начина, по който обикновено стават нещата — в най-буквален смисъл е бил подтикнат да се намеси — и в някои редки случаи съществува изключително голяма възможност това да му се удаде…]

Клото: [Всъщност истината е малко по-жестока — никога досега в нашата практика не са правени опити да се ограничат действията му или той да бъде възспрян.]

Лахезис: [… и такива опити са допустими само ако ситуацията, в която се кани да се намеси, е изключително деликатна и от нея зависи равновесието на важни събития. Сега е възникнала такава ситуация. Атропос е прекъснал връв, която не би трябвало да пипа. Ако това не се поправи, ще настъпят страхотни проблеми на всички нива, да не говорим за сериозното несъответствие между Случайността и Целта. Не можем да се справим с онова, което се случва — ситуацията далеч надхвърля способностите ни. Вече дори не виждаме ясно, камо ли да действаме. Но в крайна сметка неспособността ни да виждаме няма почти никакво значение, защото само Мимолетни могат да се противопоставят на волята на Атропос. Затова и вие двамата сте тук.]

Ралф: [Нима твърдите, че Атропос е прерязал връвта на някой, който е трябвало да умре от естествена смърт… от Целенасочена смърт?]

КЛОТО: [Не точно. Някои животи — те са съвсем малко на брой — не са съвсем ясно определени. Винаги, когато Атропос засегне такъв живот, е възможно да настъпят усложнения. „Сто на сто“ — както казвате вие. Такива неопределени животи са като…]

Клото разпери ръце и между тях заигра редичка от седем карти, които невидима ръка бързо обърна. Асо, двойка, жокер, тройка, седмица, дама. Последната карта, която невидимата ръка откри, беше празна.

Клото: [Тази картинка помага ли ви да разберете?] Ралф сбърчи чело. Не знаеше дали го улеснява или не. Явно имаше някой, който нито е обикновена карта за игра, нито пък жокер. Човек — празна карта, обект на интересите и на двете страни. Атропос беше разсякъл метафизичния маркуч за въздух на този човек и сега някой — или нещо — беше обявил прекъсване на играта.

Лоуис: [Говорите за Ед, нали?]

Ралф се извърна и я стрелна с очи, но тя гледаше Лахезис.

[Ед Дипно е празната карта.]

Лахезис кимаше.

[Как разбра, Лоуис?]

[Че кой друг би могъл да бъде?]

Тя бе съвсем сериозна, но Ралф улови някакво усещане за усмивка. Извърна се пак към Клото и Лахезис.

[Добре де, най-после стигнахме донякъде. Та кой би тревога? Не вярвам да сте били вие, момчета — имам усещането, че поне в този случай не сте само изпълнители.]

Те доближиха глави и замърмориха — там, където зелено-златистите им аури се допряха, Ралф видя подобен на тегел охрен оттенък и разбра, че е прав. Най-сетне двете същества отново се обърнаха към тях.

Лахезис: [Да, случаят е горе-долу такъв. Обичаш да поставяш нещата в перспектива, Ралф. От хиляди години не сме водили подобен разговор…]

Клото: [Ако изобщо ни се е случвало.]

Лахезис, по детски жаловито: [Случвало се е!]

Ралф: [Разкажете ми цялата истина.]

Лахезис: [Добре. Да, Атропос е прерязал връвта на Ед Дипно. Знаем това не защото сме го видели — както вече казах, изгубихме способността си да виждаме ясно — а защото е единственото логично заключение. Дипно не принадлежи нито на Случайността, нито на Целта, които ние познаваме, но за да се вдигне целият този шум, явно е имал по-специална връвчица. Самият факт колко дълго след прекъсването й продължава да живее посочва колко силен и важен е. Когато прекъсна връвта му, Атропос предизвика цяла верига ужасяващи събития.]

Лоуис потръпна и пристъпи към Ралф.

Лахезис: [Нарекохте ни изпълнители. Не знаеше колко сте прави. В този случай сме само пратеници. Задачата ни е да ви известим какво става и какво се очаква от вас, и тази задача вече е почти изпълнена. А що се отнася до онзи, който „би тревога“, не можем да отговорим на въпроса, защото всъщност и ние не знаем.]

[Не ви вярвам.]

Клото: [Не ставай глупав — разбира се, че ни вярваш! Да не мислиш, че шефовете на огромна автомобилна компания, ще поканят в дирекцията някой общ работник, за да му изяснят причините, които определят политиката на компанията? Или пък за да му обяснят с най-големи подробности защо затварят един завод, а оставят друг?]

Лахезис: [Положението ни е малко по-високо от това на работници на конвейер, но все пак сме в категорията на онези, които би нарекъл „бачкатори“, Ралф — ни повече, ни по-малко.]

Клото: [Приемете следното: отвъд нивата на Мимолетните и Дълголетпите, където живеем Лахезис, Атропос и аз, има още нива. Населяват ги създания, които можем да наречем Вечни — същества, които или са безсмъртни, или живеят толкова дълго, че почти няма знамение. Сферите на съществуване на Мимолетните и на Дълголетните се застъпват — те обитават свързани етажи от зданието, ако щеше — са ръководени от Случайността и от Целта. На горните етажи, които са недостъпни за нас, но все пак са част от същата кула на съществуването, живеят други създания. Някои от тях са удивителни и прекрасни; други са ужасяващи дори за нашите представи, да не говорим за вашите. Можем да ги наречем По-висша Цел и По-висша Случайност… а може би отвъд определено ниво дори не съществува Случайност — подозираме, че е така, но няма начин да го узнаем. Но знаем, че от Ед се е заинтересувало същество от тези по-високи нива, а друго подобно същество е противодействало. Това противодействие сте вие, Ралф и Лоуис.]

Лоуис ужасено погледна Ралф, но той почти не й обърна внимание. Мисълта, че нещо ги размества като шахматни фигури — мисъл, която при други обстоятелства би го разярила — в момента му се струваше правдоподобна. Спомни си нощта, когато Ед му се обади по телефона. „Навлизаш в дълбоки води — бе му казал той — и близо до дъното плуват такива неща, каквито не си и сънувал.“

Същества, прекалено ужасни за човешките представи, според господин К., а за господин К. смъртта бе занаят.

„Още не са те забелязали — беше казал онази нощ Ед, — но ако продължаваш да ми се пречкаш, ще те забележат. А ти не искаш това. Повярвай ми, не искаш.“

Лоуис: [А как, преди всичко, ни издигнахте до това ниво? Чрез безсънието, нали?]

Лахезис, предпазливо: [В основни линии, да. Притежаваме способността да правим някои малки промени в аурите на смъртниците. Те предизвикаха при вас доста своеобразен вид безсъние, което промени начина ви на сънуване и на възприемане на света в будно състояние. Пренастройването на аурите на Мимолетните е деликатна, рискована задача. Винаги съществува опасността, от изгубване на разсъдъка.]

Клото: [Понякога може да ви се е струвало, че се побърквате, но никой от двама ви дори не се е доближавал до това състояние. Много по-издръжливи сте, отколкото предполагате.]

„Тия тъпанари настина си вярват, че ни успокояват“ — удивляваше се Ралф, но отново потисна гнева си. Сега просто нямаше време да се ядосва. Може би по-късно щеше да си навакса. Надяваше се. Стисна ръцете на Лоуис и пак се обърна към Клото и Лахезис.

[Миналото лято, след като преби жена си, Ед ми каза за някакво същество, което наричаше Пурпурния крал. Това говори ли ви нещо, приятели?]

Клото и Лахезис отново се спогледаха и отначало Ралф погрешно изтълкува това като израз на загриженост.

Клото: [Ралф, не бива да забравяш, че Ед е умопобъркан, има халюцинации…]

[Да бе, като че ли не знам.]

[… но ние смятаме, че този негов „Пурпурен крал“ съществува в една или друга форма и че когато Атропос е прерязал връвчицата на живота му, Ед Дипно е попаднал изцяло под влиянието на това същество.]

Двете плешиви докторчета отново се спогледаха и този път Ралф разгада правилно израженията им — това не бе загриженост, а ужас.

2.

Бе настъпил нов ден — четвъртък — и вече наближаваше пладне. Ралф не беше много сигурен, но му се струваше, че на нивото на Мимолетните часовете се нижат все по-бързо и по-бързо — ако не приключат скоро с този разговор. Бил Макгавърн няма да е единственият от приятелите им, когото ще надживеят.

Клото: [Атропос знаеше, че По-висшата Цел ще изпрати някого, който да се опита да промени стореното от него, а сега вече знае кого. Но не бива да го оставяте да ви разсейва — не забравяйте, че той не е кой знае колко повече от пешка на тази дъска. Не Атропос е ваш противник.]

Позамълча и колебливо погледна „колегата“ си. Лахезис му кимна да продължи — направи го уверено, но все пак сърцето на Ралф подскочи. Несъмнено двете плешиви докторчета имаха най-добри намерения, но при все това си личеше, че в момента действат на „автопилот“.

Клото: [Освен това не бива да се сблъсквате пряко с Атропос. Не знам как да ви убедя да не го правите. Заобиколен е със сили, много по-мощни от самия, него; сили, които са зли и страшни, които са съзнателни и няма да се спрат пред нищо, за да ви спрат. И все пак смятаме, че ако се пазите от Атропос, може и да успеете да предотвратите ужасното събитие, което предстои да се случи… което, ако трябва да бъдем точни, вече се случва.]

На Ралф не се поправи неизказаното предположение, че с Лоуис ще извършат онова, които тия двама веселяци искат, но сега не беше най-подходящият момент да им противоречи.

Лоуис: [Какво ще се случи? Какво искате от нас? Трябва ли да намерим Ед и да го разубедим да направи нещо лошо?]

Клото и Лахезис я изгледаха с абсолютно идентично изражение на ужас.

[Досега не слуша ли…]

[… не бива и да си помисляте…]

Клото даде знак на Лахезис да продължи.

[Ако досега не си слушала, Лоуис, то чуй сега: пазете се от Ед Дипно! Подобно на Атропос тази необичайна ситуация временно го е надарила с огромна мощ. Само да се приближите до него би означавало да рискувате появата на съществото, което той нарича Пурпурния крал… освен това той вече не е в Дери.]

Лахезис надникна навън, където вече се здрачаваше, после отново се обърна към Ралф и Лоуис. [Замина за]

[— — — — — — — — — — — — — — — ]

Ралф получи съвсем ясно сетивно възприятие, което беше отчасти мирис (нефт, машинно масло, изгорели газове, морска сол), отчасти усещане и звук (нещо плющи на вятъра — сигурно знаме), отчасти зримо (огромна постройка с грамадна врата, която зее, приплъзната встрани).

[На крайбрежието е, нали? Или поне се е запътил натам]

Клото и Лахезис кимнаха, а израженията им подсказваха, че Ед се намира точно там, където мисли, че трябва да бъде.

Лоуис отново подръпна Ралф за ръката и той извърна очи към нея.

[Видя ли сградата?]

Той кимна.

Лоуис: [Не бяха лабораториите „Хокинг“, но е близо до тях. Дори си мисля, че може би знам къде се намира…]

Лахезис, бързо, сякаш за да смени темата: [Къде се намира или какво замисля не е толкова важно. Вие трябва да отидете на друго, по-безопасно място, но все пак може би ще ви се наложи да използвате всичките си сили, за да изпълните задачата, която вероятно е свързана с голяма опасност.]

Лоуис нервно погледна Ралф.

[Кажи им, че няма да причиним зло никому — може и да се съгласим да им помогнем, но в никакъв случай не ще сторим зло на когото и да било.]

Ралф обаче не се подчини. Спомни си как блестяха диамантените обеци на ушите на Атропос и колко майсторски бе уловен в капан — и Лоуис с него, разбира се. Безсъмнено ще нарани някого, за да върне обеците. Само че докъде ще стигне? Дали ще му се наложи да убива?

Не искаше да мисли за това, нито да погледне Лоуис, поне за момента — затова пак се обърна към Клото и Лахезис. Понечи да заговори, но тя го изпревари.

[Има още нещо, което бих искала да узная, преди да продължим.]

Отговори й Клото; звучеше леко развеселен — всъщност звучеше поразително като Бил Макгавърн. Ралф се разтревожи.

[И какво е то, Лоуис?]

[Ралф също ли е в опасност? Атропос притежава ли нещо негово, което ще трябва след това да си вземем? Нещо като шапката на Бил?]

Лахезис и Клото тревожно се спогледаха. Тя не забеляза сепнатите им погледи, но Ралф не ги пропусна. „Тази жена е прекалено близо до истината“ — сякаш казваха те. След миг лицата им отново бяха безизразни.

Лахезис: [Не. До този момент Атропос не е взимал нищо от Ралф, защото изобщо не би му помогнало.]

Ралф [Какво искате да кажете с думите „до този момент“?]

Клото: [Прекарал си живота си като част от Целта, Ралф, но вече не е така.]

Лоуис: [Кога се е променило? Когато започнахме да виждаме аурите, нали?]

Спогледаха се, погледнаха към нея, после — нервно — към Ралф. Нищо не казаха, но в съзнанието на Ралф се загнезди интересно хрумване — подобно на момченцето Джордж Уошингтън в приказката за черешовото дърво, Клото и Лахезис не можеха да лъжат… и в такива моменти може би съжаляваха за това. Единствената възможност, която им оставаше, беше онази, до която прибягваха — мълчаха и се надяваха разговорът да вземе по-благоприятна насока. Ралф реши, че не иска да промени темата — поне засега — дори ако това приближаваше Лоуис рисковано близо до откритието къде са изчезнали обеците й… при положение, че тя все още не е разбрала, възможност, която му се струваше реална. Спомни си напева на човека пред цирковата палатка: „Насам, господа, насам… но ако ще участвате в игрите, трябва да платите.“

[О, не, Лоуис — промяната не е настъпила, когато започна да виждам аурите. Мисля, че доста хора успяват да надникнат в света на Дълголетните, но нищо не им става. Мисля, че излетях от моя свят чак когато се заприказвахме с тия приятелчета. Какво ще кажете, господа? Само дето не оставихте диря от трохички, макар че много добре сте знаели какво ще се случи. Прав ли съм, а?]

Те сведоха глави, сетне бавно, с неудоволствие отново вдигнаха очи към Ралф. Лахезис отговори:

[Да, Ралф. Привлякохме те, макар да знаехме, че това ще промени твоето „ка“. За съжаление ситуацията го изискваше.]

„Сега Лоуис ще попита за себе си — помисли си Ралф. — Трябва да попита.“

Но тя не го стори. Вгледа се в двете плешиви докторчета с непроницаемо изражение, така различно от обичайното й добродушно изражение, спечелило й прозвището „нашата Лоуис“. Ралф за пореден път се запита какво ли всъщност знае или се досеща, за пореден път смаяно установи, че дори представа си няма… после всички тези разсъждения се удавиха в надигащата се нова вълна от гняв.

[Вие, момчета… о, Боже мои… вие, момчета…]

Не довърши, макар че ако Лоуис не беше до него, сигурно щеше да продължи: „Вие момчета далеч не сте се ограничили само с безсънието, нали? Не знам за Лоуис, но аз си имах удобна малка ниша в Целта… което означава, че съзнателно сте ме превърнали в изключение на правилата, на чието утвърждаване сте посветили целия си живот. В известен смисъл съм станал толкова празна карта, колкото и онзи, дето трябва да го намерим. И как го каза Клото? «Сто на сто.» Колко вярно, дявол да го вземе.“

Лоуис: [Казахте нещо за силите ни, които трябвало да използваме. Какви сили?]

Лахезис се извърна към нея, неприкрито доволен от обрата в разговора. Притисна длани, после ги разтвори. Между тях прелетяха две изображения — ръката на Ралф, която замахва и изстрелва студен син огън, и пръстът на Лоуис, от който се пръскат синьо-бели светли точки, прилични на ядрени хапчета против кашлица.

Ралф: [Добре, съгласен съм, притежаваме някаква сила, но не можем да разчитаме на нея. Тя е като…]

Като се съсредоточи, успя сам да създаде изображение — ръце, които отварят задния капак иа транзистор и изваждат две батерии, покрити със засъхнала сиво-бяла течност. Клото и Лахезис се смръщиха неразбиращо.

Лоуис: [Опитва се да ви каже, че не винаги можем да правим тези неща, а когато успяваме, то не е задълго. Батериите ни се изтощават, нали разбирате?]

На лицата им се изписа развеселена смесица от разбиране и скептицизъм.

Ралф: [Какво, дявол да го вземе, е толкова смешно?]

Клото: [Нищо… всичко. Представа нямате колко странни ни изглеждате с Лоуис — ту невероятно мъдри и проницателни, а миг след това безкрайно наивни. Батериите ви, както ги наричате, няма да се изтощят, защото се намирате до колосален източник на сила. Предположихме, че след като и двамата сте черпили от него, положително знаете за съществуването му.]

Ралф: [За какво, по дяволите, говорите?]

Лахезис отново разпери ръце. Този път Ралф видя госпожа Перин, която се движеше изпъната като струна всред аурата си с цвят на кадетска униформа. Видя и как от нея щръква ярък сив лъч, тъничък като бодил на таралеж.

Върху това изображение се насложи изображението на кльощава жена, обгърната от кафява аура. Тя гледаше през стъклото на автомобил. Един глас — този на Лоуис — изрече: „Оооо, Мина, това е сладката къщурка, нали?“ Миг след това се разнесе тихо подсвиркване и от тила на жената щръкна тесен лъч.

Последва трети образ, мимолетен, но ярък — Ралф се пресяга през отвора на гишето в болницата и сграбчва китката на жената с оранжевата аура… само дето изведнъж аурата около лявата й ръка вече съвсем не е оранжева. Изведнъж тя придобива бледия тюркоазен нюанс, който беше нарекъл „Ралф-Робъртсово синьо“.

Образите изчезнаха. Лахезис и Клото се взираха в Ралф и Лоуис, които на свой ред смаяно се бяха втренчили в тях.

Лоуис: [О, не! Това не можем да правим! Все едно да…]

От отворен прозорец излита прилеп, за миг кръжи сред сребърните потоци лунна светлина, после се превръща в Ралф Лугози[1], загърнат с пелерина, със старомоден фрак. Той доближава спяща жена — но не млада, румена хубавица, а старата госпожа Перин в памучна нощница — и се навежда да смуче от аурата й.

Когато отново погледна Клото и Лахезис, те отривисто клатеха глави.

Лахезис: [Не! Не, не, не! Изпаднали сте в ужасна заблуда! Не сте ли се питали защо вие, Мимолетните, измервате продължителността на живота си с години, не с векове? Животът ви е кратък, защото горите като бенгалски огън! Когато черпите енергия от себеподобните, то все едно, че…]

Дете на морски бряг — очарователно момиченце със златни къдрици — което тича по плажа към вълните. В едната си ръка държи червена пластмасова кофичка. Коленичи на пясъка и я напълва с вода от безкрайния сиво-син Атлантически океан.

Клото: [Вие, Ралф и Лоуис, сте като това дете — другите Мимолетни са като океана. Сега разбирате ли?]

Ралф: [Човешката раса наистина ли притежава толкова много от тази енергия?]

Лахезис: [Вие като че ли още не разбирате. Толкова много…]

Лоуис се намеси. Гласът й трепереше, но дали от страх или от възторг, Ралф не можа да определи.

[Има я във всеки от нас, Ралф. Всяко човешко същество под слънцето носи толкова много енергия.]

Ралф тихичко подсвирна и погледна Лахезис и Клото. Те кимаха утвърдително.

[Да не искаше да кажете, че можем да се заредим с енергия от всеки, който ни падне под ръка? Че това не вреди на хората, от които я взимаме?]

Клото: [Да. Все едно да изпразните океана с детска кофичка.]

Ралф се надяваше да е така, защото подозираше, че с Лоуис несъзнателно са крали енергия — това бе единственото обяснение, което можеше да измисли за всичките комплименти, които получаваше напоследък. Хората му казваха, че изглежда страхотно. Че сигурно се е справил с безсънието, за да има толкова здрав и отпочинал вид. Че изглежда по-млад.

„Дявол да го вземе — рече си, — та аз наистина съм по-млад.“ Луната отново се появи и той се постресна от мисълта, че скоро ще настъпи петък сутрин. Крайно време е да се връщат към основната тема на разговора.

[Хайде да се ограничим с най-същественото, господа. Защо сте си направили толкова труд? Какво трябва да спрем?]

И в този миг, преди те да успеят да отговорят, го осени потресаващо прозрение, в което нямаше как да се усъмни или да опровергае.

[Сюзън Дей, нали? Кани се да убие Сюзън Дей. Да извърши покушение срещу нея.]

Клото: [Да, но…]

Лахезис: [… но не това е важното…]

Ралф: [Хайде, момчета, не мислите ли, че вече е време да разкриете картите си?]

Лахезис: [Да, Ралф. Този миг настъпи.]

Откакто се хванаха за ръце и се издигнаха през етажите на болницата до покрива, помежду им не бе имало никакъв физически допир, но сега Лахезис положи нежните си, леки като перце длани на раменете на Ралф, а Клото улови ръката на Лоуис, както джентълмен от отминала епоха би хванал дама, за да я отведе на дансинга.

Ухание на ябълки, вкус на мед. Докосване сякаш до вълна… но този път насладата на Ралф от тази смесица от сетивни усещания не успя да замаскира дълбоката тревога, която изпита, когато Лахезис го накара да се обърне и го поведе към ръба на плоския покрив на болницата.

Дери, подобно на много големи градове, сякаш бе застроен на възможно най-неподходящото място от географска гледна точка, което са могли да изберат първите заселници. Централната част се разпростираше върху стръмните склонове на долина; в най-ниската й част сред оплетените храсталаци на Пущинака лениво течеше река Кендъскег. От покрива на болницата, където стояха, Дери приличаше на град, чието сърце е пронизано от тясна зелена кама, само че в тъмнината камата изглеждаше черна.

На единия склон се намираха кварталът Олд Кейп с неугледните си къщурки, построени след войната, и наскоро издигнатият модерен търговски център. На отсрещния склон бе всичко онова, което хората имат предвид, като казват „центъра“. Центърът на Дери беше застроен по хълма, наричан Горната миля. Уичам Стрийт беше най-правата улица, изкачваща се по стръмното възвишение, преди да се разклони на цяла плетеница от улички (Харис Авеню беше една от тях), които заемаха западната част. На средата на хълма от Уичам Стрийт се отделяше Мейн Стрийт, която извиваше на юг към по-плиткия край на долината. Тази част на града беше известна като Мейн Стрийт Хил и Баси Парк. А малко преди най-високата точка на Мейн Стрийт се извисяваше…

Лоуис, почти стенейки: [Боже мили, какво е това?]

Ралф се опита да каже нещо успокоително, но от гърлото му се изтръгна само хриплив звук. Над върха на хълма се виеше огромна черна чадъроподобна сянка и закриваше звездите, които с приближаването на утрото вече избледняваха. Отначало Ралф си каза, че това е чисто и просто дим, че сигурно гори някой от складовете… или пък изоставеното железопътно депо в края на Нейболт Стрийт. Само че складовете бяха доста по на юг, старото депо пък по на запад, а дори страшната гъба да беше от дим, вятърът би я разкъсат. Ала вместо да се разсейва, петното в небето просто си висеше там по-тъмно и от мрака.

„И никой не го вижда — рече си той. — Никой, освен мен… и Лоуис, и плешивите докторчета. Проклетите плешиви докторчета.“

Присви очи, за да различи силуета в огромния смъртен покров, въпреки че това не беше необходимо — почти целия си живот бе прекарал в Дери и можеше едва ли не със затворени очи да се ориентира из улиците му (стига да не му се налага да шофира). Все пак успя да различи зданието в смъртния покров, а дневната светлина, която вече се прокрадваше на хоризонта, го улесняваше оше повече. Позна сградата по плоския й, кръгъл покрив. Това беше зданието на Административния център, издигнато на мястото на старото, разрушено при наводнението през осемдесет и пета. Беше проектирано в стила на петдесетте от прочутия архитект Бенджамин Ханском, някогашен жител на Дери, който очевидно бе проявил чувството си за хумор.

Клото се извърна към Ралф и го погледна.

[Разбираш ли, беше прав — той наистина се кани да убие Сюзън Дей… само че не само нея.)

Той позамълча, хвърли поглед към Лоуис, после отново извърна тревожното си лице към Ралф.

[Този облак, който вие двамата съвсем правилно наричате „покров на смъртта“, означава, че в известен смисъл Ед вече е направил онова, към което го е подтикнал Атропос. Довечера там ще има повече от две хиляди души… и Ед Дипно се кани да убие всичките. Ако някой не промени посоката на събитията, той наистина ще избие всички.]

Лахезис пристъпи напред и застана до колегата си.

[Вие, Ралф и Лоуис, сте единствените, които могат да предотвратят това.]

3.

В съзнанието на Ралф изплува плакатът на Сюзън Дей, който беше окачен на празната витрина между аптека „Райт Ейд“ и „Изгрев, залез“. Припомни си думите, изписани отвън върху прашното стъкло: „УБИЙТЕ ТАЯ МРЪСНИЦА“. Беше сигурен, че в Дери подобно нещо може да се случи. Дери не беше съвсем като другите градове. На Ралф му се струваше, че след голямото наводнение преди осем години атмосферата в града някак се е променила, но все пак този град не приличаше на другите. Тук витаеше някаква зла сила и веднъж попаднали във властта й, жителите бяха способни на невероятно жестоки постъпки.

Избърса устата си с ръка и за миг вниманието му беше отвлечено от странното усещане, когато пръстите му докоснаха гладките му като на младеж устни. По различни начини непрестанно му се напомняше, че цялото му съществуване коренно се е променило.

Лоуис, потресена от ужас: [И как да го направим? Ако не можем да се доближаваме до Атропос и Ед, какво трябва да сторим, за да го предотвратим?]

Ралф осъзна, че вижда лицето й доста ясно — денят настъпваше със скоростта на кадър на бързи обороти в стар научнопопулярен филм на Дисни за живата природа.

[Ще телефонираме и ще предупредим за поставена бомба, Лоуис. Това ще свърши работа.]

Клото ги изгледа слисано; Лахезис дори се плесна с длан по челото, после хвърли нервен поглед към просветляващото небе. Когато отново се обърна към Ралф, на личицето му бе изписано изражение, което подсказваше трудно овладявана паника.

[Няма да свърши работа, Ралф. Слушайте сега и двамата, и ме слушайте внимателно — каквото и да правите през следващите четиринадесет часа, не бива да подценявате мощта на силите, които Атропос задейства, когато откри Ед и преряза връвчицата на живота му.]

Ралф: [Защо?]

Лахезис, едновременно ядосан и уплашен: [Ралф, не можем вечно да отговаряме на въпросите ви — отсега нататък ще трябва да приемате всичко на доверие. Знаете с каква скорост лети времето на това ниво — ако останем тук още дълго, шансовете ви да предотвратите онова, което ще се случи довечера в Административния център, ще бъдат изгубени. Двамата с Лоуис трябва веднага да се спуснете долу. Трябва!]

Клото даде знак на колегата си да изчака, после се извърна към Ралф и Лоуис.

[Ще отговоря на този последен въпрос, макар да съм сигурен, че ако помислите малко, ще си отговорите сами. Вече има двадесет и три заплахи за бомбен атентат по време на речта на Сюзън Дей довечера. Полицията е напълнила цялата сграда с кучета-търсачи на експлозиви, през последните четиридесет и осем часа проверяват на рентген всички пакети и прашки, които се внасят в зданието, освен това претърсват всяко кътче. Те очакват бомбен атентат, но подозираш, че в този случай се обаждат поддръжници на движението в защита на живота, които се опитват да осуетят речта на госпожа Дей.]

Лоуис, стреснато: [О, Боже — приказката за лъжливото овчарче.]

Клото: [Точно така, Лоуис.)

Ралф: [Той поставил ли е бомба? Поставил е, нали?]

Ярка светлина заля покрива и разтегна като дъвка сенките на бръмчащите вентилатори на климатичната инсталация. С идентични потресени физиономии Клото и Лахезис погледнаха сенките, после извърнаха очи на изток, където първите слънчеви лъчи вече прорязваха хоризонта.

Лахезис: [Не знаем, а и няма значение. Трябва, да осуетите произнасянето на речта, а това може да се направи по един-единствен начин — да убедите организаторките да отменят изказването. Разбирате ли? Тя не трябва да се появява довечера в Административния център! Не можете да спрете Ед, не бива да се доближавате до Атропос — значи трябва да спрете Сюзън Дей.]

Ралф: [Но…]

Той млъкна, но не защото се стресна от ужасните лица на плешивите докторчета. Замълча, защото Лоуис допря длан до страната му и леко, но решително поклати глава.

[Стига толкова. Трябва да слизаме, Ралф. Веднага.]

Въпросите бръмчаха в съзнанието му като комари, но щом тя казваше, че няма време, значи действително е така. Погледна към слънцето, видя, че вече се е издигнало в небето, и кимна. После я прегърна през кръста.

Клото, загрижено: [Разчитаме на вас]

Ралф: [Оставете агитката, дребосъци. Това не е футболен мач.]

И преди да успеят да отвърнат, Ралф затвори очи и се съсредоточи върху връщането в света на Мимолетните.

[1] Бела Лугози (1884–1956), американски актьор от унгарски произход, известен с превъплъщенията си на вампир в няколко филма — „Дракула“ (1931) и „Човекът вълк“ (1941). — Б. пр. ↑

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

1.

Отново усети „примигването“, сетне леденият утринен ветрец го блъсна в лицето. Отвори очи и загледа жената до себе си. За миг улови ефирното сияние, което се носеше след нея като тюлен покров на бална рокля, а след миг пред него бе просто Лоуис, която изглеждаше с двадесет години по-млада от миналата седмица, и съвсем не на място с лекото си есенно манто и хубавата си рокля тук, на покрива.

Тя затрепери и Ралф силно я прегърна. От Лахезис и Клото нямаше и следа.

„Макар че може и да стоят ей тук, зад нас — рече си той. — Всъщност сигурно е така.“

Изведнъж отново се сети за припева на цирковия глашатай: „Ако ще участвате в игрите, трябва да платите.“ Само че в повечето случаи зрителят е изигран. Как така? Правят го на глупак, разбира се. Защо ли сега изпитваше предчувствието, че някой се опитва да го изиграе?

„Защото много неща така и не разбра — каза въображаемата Каролин. — Поведоха те по странични пътечки и те отклоняваха от главното, докато вече беше късно да задаваш въпроси, на които не биха искали да отговорят… пък и не мисля, че подобни неща се случват случайно, а ти?“ Беше напълно права.

Предчувствието, че някакви невидими ръце го тикат към тъмен тунел, където го очаква кой знае какво, се засилваше.

И усещането, че го манипулират. Чувстваше се нищожен… и уязвим… и вбесен.

— А-а-ами, въ-въ-върнахме се — промълви Лоуис през чаткащите си зъби. — Колко ли е часът?

Струваше му се, че е шест, но като погледна часовника си, не се изненада особено, забелязвайки, че е спрял. Не можеше да си спомни кога го нави за последен път. Вероятно във вторник сутринта.

Проследи погледа на Лоуис и видя Административния център, който се извисяваше като остров насред паркинг-океан. Ярките слънчеви лъчи се отразяваха от многобройните му прозорци. Огромният покров на смъртта, който го обвиваше само преди секунди, беше изчезнал.

„О, не, съвсем не е. Не се залъгвай, приятел. Точно сега може и да не го виждаш, но си е там.“ Рано е — промълви той и я придърпа още по-близо, когато поривът на вятъра отметна от челото косата й — в която вече имаше повече черни, отколкото бели нишки. — Но скоро ще стане късно.

Тя го разбра и кимна.

— Къде са Ла-лахезис и К-к…

— На някое ниво, където вятърът не ти смразява задника, предполагам. Хайде да намерим вратата и да се махаме от тоя проклет покрив.

Тя се позабави още миг, трепереща и загледана в града, сетне прошепна:

— Какво е направил? Ако не е поставил бомба, какво може да е направил?

— Може да е сложил бомба, а образованите кучета още да не са я открили. Или пък е поставил взрив, който кучетата не са обучени да откриват. Да речем, флакон, пълен с нещо, което Ед е забъркал във ваната. Нали си изкарваше хляба с химия… поне докато напусна работа, за да се цани като психопат на пълен работен ден. Може да се кани да ги издуши като плъхове с някакъв газ.

— Боже, Ралф! — Тя притисна длан към гърдите си и го погледна с разширени, ужасени очи.

— Хайде, Лоуис. Давай да слизаме от проклетия покрив.

Този път тя се съгласи доста охотно. Ралф я поведе към вратата, която се надяваше да е отключена.

— Две хиляди души — почти изстена тя, като стигнаха до вратата. Топката се превъртя и Ралф си отдъхна, но преди да успее да отвори, Лоуис сграбчи китката му с ледени пръсти. На лицето й беше изписана надежда. — А може би ония човечета лъжат, Ралф — сигурно се опитват да постигнат някакви техни цели, които не можем дори да се надяваме да разберем, затова лъжат.

— Не мисля, че могат да лъжат — бавно изрече Ралф. — Ей това е най-лошото, Лоуис — не мисля, че могат. Погледни това — той посочи към Административния център, към черната мембрана, която сега не виждаха, но знаеха, че още е там. Лоуис не пожела да се обърне. Вместо това сложи ледената си ръка върху неговата, отвори вратата и заслиза по стълбите.

2.

Ралф отвори вратата в долния край на стълбището, надзърна в коридора на шестия етаж, увери се, че е празен, и придърпа Лоуис. Тръгнаха към асансьорите, но спряха пред стая, където отстрани на стената пишеше с яркочервени букви: „СЛУЖЕБЕН САЛОН“. Беше същото помещение, което бяха забелязали, докато летяха с Клото и Лахезис към покрива — на стените бяха окачени репродукции на Уинслоу Хоумър, върху котлона се мъдреше йенска каничка, грозното канапе беше на мястото си. В момента тук нямаше никого, но монтираният на стената телевизор работеше и тяхната стара приятелка Лизет Бенсън четеше сутрешните новини. Ралф помнеше деня, когато той, Лоуис и Бил седяха в дневната на Лоуис, хапваха макарони със сирене и гледаха Лизет Бенсън, която съобщаваше за инцидента с хвърлянето на кукли по сградата на „Грижи за жената“. Това се бе случило преди по-малко от месец. Изведнъж си помисли, че Бил Макгавърн никога повече няма да гледа Лизет Бенсън, нито пък ще забравя да заключи входната врата, и го обзе усещането за загуба, пронизващо като ноемврийски вятър. Не можеше да повярва напълно, още не можеше. Как можа Бил да си отиде толкова бързо и безцеремонно? „Направо щеше да се ужаси — каза си. — и то не само защото да получи инфаркт в коридора на болницата щеше да му се стори като проява на лош вкус. Щеше да го приеме и като глупав сценарий.“

Ала беше видял какво се случи с приятеля му, а Лоуис буквално усети как часовникът на смъртта отброява последните секунди на Бил. Това го наведе на мисълта за смъртния покров около Административния център и какво щеше да се случи там, ако не осуетят събранието. Отново тръгна към асансьора, но Лоуис го дръпна да се върне. Гледаше изумена телевизора.

— … ще се почувстват безкрайно облекчени, когато приключи митингът, на който ще говори феминистката и поддръжничката на правото на аборт Сюзън Дей — тъкмо казваше Лизет Бенсън, — това не се отнася само за полицейските служители. Очевидно защитниците на живота, както онези, поддържащи правото на избор, усещат напрежението, предизвикано от заплахата за конфронтация. Джон Къркланд на живо от Административния център в Дери ще ни каже нещо повече.

Бледият, сериозен мъж до Къркланд беше Дан Далтън. Значката на ризата му изобразяваше скалпел, насочен срещу свито в ембрионална поза детенце. Картинката беше обградена с червена окръжност и пресечена с червена диагонална лента. В далечината Ралф видя пет-шест полицейски коли и два телевизионни микробуса, единият от които с надписа „NBC“. Униформен полицай крачеше назад-напред по моравата и водеше две кучета на каишка — хрътка и немска овчарка.

— Точно така. Лизет, намирам се в Административния център, където настроението може да се опише като тревожно и изпълнено с безмълвна решителност. С мен е Дан Далтън, президент на организацията „Приятели на живота“, която се противопоставя с всички сили на речта на госпожа Дей. Господин Далтън, съгласен ли сте с подобно охарактеризиране на ситуацията?

— Че във въздуха витаят тревога и решителност? — попита Далтън. Усмивката му се стори на Ралф хем нервна, хем противна. — Да, може и така да се каже. Тревожим се, че Сюзън Дей, една от най-големите неосъдени престъпнички в тази държава, ще успее да прикрие онова, което се случва в Дери — убийството на дванадесет до четиринадесет безпомощни неродени деца всеки Божи ден.

— Но, господин Далтън…

— И — прекъсна го Далтън — сме решени да покажем на зрителите в цялата страна, че не искаме да бъдем послушни нацисти, че не се страхуваме да ни обвинят в политическа некоректност.

— Господин Далтън…

— Освен това сме решени да покажем на цялата нация, че някои от нас все още са способни да защитават идеите си и да изпълнят свещения дълг, който любящият Бог ни е…

— Господин Далтън, планират ли „Приятелите на живота“ някакво насилствено действие?

Тези думи му затвориха устата поне за миг и заличиха престорената му жизнерадост. В този миг Ралф направи потресаващо откритие — дълбоко в душата си Далтън беше уплашен до смърт.

— Насилие? — най-сетне проговори той. Изрече думата внимателно, сякаш имаше опасност да му пореже устата. — Боже мили, не. Приятелите на живота напълно отричат идеята, че две злини раждат едно добро. Смятаме да организираме масова демонстрация — в тази битка към нас се присъединяват поддръжниците на живота от Огьста, Портланд, Портсмут, че дори и от Бостън — но няма да има никакво насилие.

— А Ед Дипно? Можете ли да кажете нещо от негово име?

Устните на Далтън, които вече толкова се бяха свили, че приличаха на тегел, сега като че ли съвсем изчезнаха.

— Господин Дипно вече няма нищо общо с „Приятелите на живота“ — отвърна той. На Ралф му се стори, че долавя гняв в гласа му. — Нито пък Франк Фелтън, Сандра Маккей и Чарлс Пикъринг, в случай че се каните да попитате за тях.

Погледът, който Джон Къркланд отправи към камерата, беше бърз, но красноречив. Означаваше, че репортерът смята събеседника си за напълно откачен.

— Да не би да твърдите, че Ед Дипно и неговите съмишленици — съжалявам, не зная кои са те — са образували своя група против абортите? Нещо като отцепническа фракция?

— Ние не сме против аборта, ние сме за живота! — кресна Дан Далтън. — Има голяма разлика, но вие, репортерите, като че ли не можете да я проумеете!

— Значи не знаете къде се намира Ед Дипно или какво мисли да стори, ако изобщо има някакви планове.

— Не зная къде е, пет пари не давам нито къде е, нито за неговите… съмишленици.

„Само че те е страх — мислено отвърна Ралф. — А щом такъв самонидеян копелдак като тебе се страхува, то аз би трябвало да умирам от ужас.“

Далтън се врътна и се отдалечи. Къркланд очевидно реши, че не го е „изстискал“ докрай, тръгна след него.

— Но нима не е истина, господин Далтън, че като член на „Приятели на живота“ Ед Дипно беше подстрекател на няколко насилствени протеста, включително миналия месец, когато кукли, накиснати в чевена боя, бяха запращани по…

— Всичките сте от един дол дренки! — сопна се Дан Далтън. — Ще се моля за вас, приятелю.

После отмина с отривиста крачка.

За миг Къркланд го проследи с озадачен поглед, после се извърна към камерата.

— Опитахме се да се свържем с опонента на господин Далтън — Гретхен Тилбъри, която пое огромната част от работата по организирането на това събитие от страна на „Грижи за жената“ — но не можахме да я открием за коментар. Подочухме, че госпожа Тилбъри е в „Хай Ридж“, временен приют за пострадали жени, стопанисван и управляван от „Грижи за жената“. Очевидно тя и помощниците й са там за последно доуточняване на плановете за събранието в Административния център, което се надявали да протече мирно, без каквото и да било насилие.

Ралф погледна Лоуис и рече:

— Добре, сега поне знаем къде отиваме.

На екрана отново се появи образът на Лизет Бенсън.

— Джон, личи ли по нещо, че са възможни прояви на насилие в Административния център?

Зрителите отново видяха Къркланд, който се беше върнал на предишното си място пред полицейските коли. Той държеше пред камерата бяло листче, на което беше написано нещо.

— Ами, дежурните от частната служба за сигурност днес призори намерили стотици такива картички, разпилени пред сградата на центъра. Служител от охраната твърди, че забелязал автомобила, от който били хвърлени позивите. Бил стар модел кадилак, кафяв или черен. Не видял номера, но казва, че на задната броня имало лепенка „АБОРТЪТ Е ПРЕСТЪПЛЕНИЕ, НЕ ИЗБОР“.

Отново се появи Лизет Бенсън с много заинтригувано изражение.

— Какво пише на тези картички, Джон?

Отново Къркланд.

— Ами, нещо като гатанка. — Той сведе поглед към картичката. — „Ако имате пистолет, зареден само с два патрона, и сте в една стая с Хитлер, Сталин и жена, която иска да прави аборт, какво ще направите?“ — Къркланд вдигна очи към камерата и добави: — Отговорът, напечатан от другата страна, гласи: „Стреляйте два пъти по жената.“

3.

— Умирам от глад — отбеляза Лоуис, докато Ралф насочи олдсмобила към рампите, които предполагаше, че водят навън… разбира се, ако не пропуснеше табелите с надпис „изход“. — Повярвай, изобщо не преувеличавам.

— И аз — отвърна той. — И като се има предвид, че не сме яли от вторник, това никак не е чудно. Ще закусим някъде на път към „Хай Ридж“.

— Имаме ли време?

— Ще намерим. Всеизвестно е, че гладният воин не може да се сражава.

— Сигурно е така, макар че не се чувствам като воин. Знаеш ли къде…

— Замълчи за миг, Лоуис.

Той спря колата и се заслуша. Изпод капака се чуваше хлопане, което изобщо не му се нравеше. Разбира се, бетонните стени на огромен гараж усилваха звуците, но все пак…

— Ралф? — нервно попита Лоуис. — Не ми казвай, че колата се е повредила. Да не си посмял, чу ли?

— Мисля, че всичко е наред — отвърна той и отново бавно подкара към изхода. — Май съм изгубил връзка със старата Нели, откакто се спомина Карол. Забравил съм какви звуци издава. Какво ме питаше?

— Дали знаеш къде се намира „Хай Ридж“.

Ралф поклати глава.

— Знам само, че е някъде в покрайнините на Нюпорт. Мисля, че пазят местонахождението му в тайна от мъжете. Надявах се да имаш повече информация.

Лоуис поклати глава.

— Никога не ми се е налагало до прибягвам до услугите на подобно заведение, слава Богу. Ще трябва да се обадим на тая Тилбъри. Запознал си се с нея при Хелън, тъй че предлагам да се опиташ да я убедиш. Сигурна съм, че ще ти повярва.

Тя хвърли към Ралф поглед, който му стопли сърцето — „Всеки, който има малко мозък в главата си, би се вслушал в тебе“, казваше той — но старецът поклати глава и промърмори:

— Бас държа, че днес приема телефонни разговори само от Административния център или пък от мястото, където е Сюзън Дей. — Той я стрелна с очи. — Знаеш ли, тая жена проявява невероятна смелост, като идва тук. Или пък е тъпа като галош.

— Сигурно е по малко и от двете. Ако не приема телефонни разговори, как тогава ще се свържем с нея?

— Слушай, през по-голямата част от онова, което Фей би нарекъл „истинския ми живот“, бях пътуващ търговец и се обзалагам, че още мога да бъда изобретателен, ако се наложи. — Спомни си за жената с оранжевата аура на информацията и се ухили. — А може би и убедителен.

— Ралф? — Гласът й беше уплашен.

— Кажи, Лоуис?

— Това много ми прилича на истински живот.

Той я потупа по ръката.

— Зная какво имаш предвид.

4.

От кабинката на платения паркинг надникна познато лице, озарено от позната широка усмивка, разкриваща липсата на пет-шест зъба.

— Еиииийй, Ралф, туй ти ли? Дявол го зел, ако не. Радост! Радост!

— Тригър? — колебливо попита Ралф. — Тригър Вашон?

— Той самият! — Тригър отметна кестенявия перчем от очите си, за да разгледа по-добре Лоуис. — И кое това цвете туканка? Знам отнякъде, да пукна, ако не знам!

— Лоуис Шаси — каза Ралф и измъкна билетчето за паркинг от сенника на колата. — Сигурно познаваше мъжа й, Пол…

— Дявол го зел, точно тъй! — провикна се Тригър. — През семсета или семсе и първа заедно воювахме двамцата съботно-неделно! Не било веднъж да затваряме кръчмата на Нан! Пресвета дево Марийо! И как Пол тия дни, госпожо?

— Господин Шаси почина преди малко повече от две години — отвърна Лоуис.

— О, по дяволите! Съжелявам. Страшен човек беше тоя Пол Шаси. Душа човек. Всички обичаха го. — Тригър изглеждаше толкова разстроен, сякаш му бяха съобщили, че нещастието се е случило днес сутринта.

— Благодаря, господин Вашон. — Лоуис си погледна часовника, сетне извърна очи към Ралф. Стомахът й изкъркори, сякаш да прекрати разговора.

Ралф подаде билета през отворения прозорец и в момента, в който човекът го взе, изведнъж се досети, че по печата ще проличи, че с Лоуис са тук от вторник вечер. Почти шейсет часа.

— Какво стана с химическото чистене, Триг? — припряно попита той.

— Аааа, ония ме исфърлиха. Не ти ли казах? Исфърлиха почти сички. Първо се отчаях, ама после миналия април се фанах тука и… ееей! При сички положения тука много по ми хресва. Имам си телевизорче за като няма много хора, никой не ми пибитка, та да потеглям в секундата, като светне зелено, или па да ме зафърлят там на Продълженеето. Сичките бързат да идат някъде, ама бързат, ти казвам, и що, хич не знам. И знайш ли кво шти кажа, Ралф — проклетият микробус беше по-студен от вещерски цици през зимата. Извинявайте, госпожо.

Лоуис не отвърна. Изучаваше дланите си с голям интерес. Междувременно Ралф проследи с облекчение как Тригър смачква билета и го захвърля в кофата за боклук, без изобщо да поглежда печата с датата и часа. После натисна някакво копче на касовия апарат и на екранчето се появи $0. 00.

— Боже, Триг, толкова мило от твоя страна — обади се Ралф.

— Ееей, дума не става — каза Тригър и тържествено натисна друг бутон, при което бариерата се вдигна. — Радвам се, че те видях. Ееее, ама помниш ли оня път на летището? Божке! По-горещо от ада беше и онея двамата юнаци само дет не се ступаха. После заваля. И даже град имаше. Ти вървя пеш и аз откарах те до вас. И оттогава те виждал само един-два пъти. — Той се вгледа по-внимателно в Ралф. — Ама сега изглеждаш сто пъти хубав, Ралфи, честно слово. Леле, направо не ти давам повече от петдесет и пет. Радост!

— Е, само дето се чувствам малко по-възрастен — отвърна Ралф. — Слушай, Триг, радвам се, че те видях, но трябва да…

— По дяволите — произнесе Тригьр с отнесен поглед. — Имах да ти казвам нещо, Ралф. Поне тъй си мисля. За оня ден. Божке, не съм ли проста стара тиква!

Ралф нетърпеливо изчака още миг, подтикван от любопитството.

— Е, не се тревожи, приятел. Беше толкова отдавна.

— Какво, по дяволите… — питаше се Тригьр. Втренчи се в тавана на малката будка, сякаш отговорът бе написан там.

— Ралф, трябва да вървим — подкани го Лоуис. — И не само заради закуската.

— Да. Права си. — Той пак подкара бавно олдсмобила. — Ако се сетиш, Триг, обади ми се. Номерът ми го има в указателя. Радвам се, че се видяхме.

Тригьр Вашон не обърна внимание на тези думи — всъщност сякаш изобщо не забелязваше Ралф.

— Дали беше нещо, дет сме го видяла? — питаше той тавана. — Или дет сме го направили? Леле Боже!

Продължаваше да седи в будката и да чеше врата си, когато Ралф зави наляво и насочи автомобила по Хоспитъл Драйв към ниското тухлено здание на „Грижи за жената“.

5.

Пред сградата имаше само един човек от охраната, а демонстрантите липсваха. Отсъствието им накара Ралф да си припомни приключенските филми за джунглата, които беше гледал като млад, и особено онзи момент, когато туземците престават да бият тъпаните си, а главният герой — Джон Хол или Франк Бък — се обръща към помощника си и казва, че това хич не му харесва, че е прекалено тихо. Пазачът измъкна папката изпод мишницата си, присви очи по посока на олдсмобила и записа нещо — навярно регистрационния номер. После бавно се запъти към тях по осеяната с листа алея.

В този ранен утринен час паркингът беше почти празен. Ралф спря колата, слезе, заобиколи до другата врата и я отвори като истински кавалер.

— Какво смяташ да правиш? — попита Лоуис, поемайки ръката му на слизане от колата.

— Сигурно ще трябва да приложим някоя хитрост, но не бива да се увличаме. Съгласна ли си?

— Да. — Докато пресичаха, тя нервно приглади предницата на палтото си, после озари човека от охраната с мегаватова усмивка.

— Добро утро, господин полицай.

— Добрутро. — Той си погледна часовника. — Май вътре са само чистачката и администраторката.

— Точно администраторката искаме да видим — отвърна Лоуис и Ралф изумено повдигна вежди. — Леля й Симон помоли да й предадем нещо. Много е важно. Просто кажете, че я търси Лоуис Шаси.

Полицаят се позамисли, сетне кимна към вратата.

— Няма нужда. Можете и сама да й го предадете, госпожо.

Лоуис се усмихна по-ослепително от всякога и рече:

— Ще ни отнеме само две секунди, нали, Нортън?

— По-скоро секунда и половина — съгласи се Ралф.

Като отминаха полицая и доближиха зданието, той се наведе към нея и промърмори:

— Нортън? Боже мили, откъде ти хрумна това тъпо име?

— Изтърсих първото, което ми дойде наум. Сигурно съм си мислела за „Меден месец“ — Ралф и Нортън, не помниш ли?

Две от вратите бяха заключени, но онази в левия край на зданието се оказа отворена и те влязоха през нея. Ралф стисна ръката на Лоуис, тя също стисна неговата. В същия миг усети как се концентрира, как волята и съзнанието му се изострят. Светът сякаш стана по-ярък.

Фоайето беше показно семпло. Плакатите по стените бяха най-вече от ония, дето чуждестранните туристически агенции разпращат по целия свят. Единственото изключение беше плакатът, който висеше отдясно на рецепцията — голяма черно-бяла снимка на млада жена с широка рокля. Тя седеше на високо столче с чаша мартини в ръка. „КОГАТО СИ БРЕМЕННА, НИКОГА НЕ ПИЕШ САМА!“ — пишеше отдолу. По нищо не личеше, че в помещението или помещенията зад тази скромна приемна се правеха аборти по желание на пациентката.

„Е — рече си Ралф, — ти какво очакваш? Реклами? Или фотографии на отстранени зародиши в кофа за смет, окачени сред изгледите от остров Капри и италианските Алпи? Я слез на земята, приятел.“

Отляво една едра жена, прехвърлила четиридесетте, бършеше повърхността на стъклена маса — до нея имаше малка количка с най-различни препарати, четки и парцали. Тя беше обвита от тъмносиня аура, обсипана с черни точки, които се трупаха като чудновати насекоми там, където бяха сърцето и белите й дробове, и гледаше новодошлите с неприкрито подозрение.

Наблизо друга жена ги наблюдаваше внимателно, макар и без подозрителността на чистачката. Ралф я позна — беше я видял по телевизията в деня на демонстрацията с куклите. Племенницата на Симон Кастингуей беше тъмнокоса и изглеждаше страхотно дори в този ранен час. Седеше зад сивото метално бюро, което някак подчертаваше красотата й, обвита от горскозелена аура, която подсказваше отлично здраве. В единия край на бюрото стоеше ваза от оловен кристал, в която бяха натопени есенни цветя.

Тя им се усмихна чаровно, без по нищо да личи, че е познала Лоуис, после посочи към часовника на стената.

— Работното време започва в осем, а и не мисля, че днес ще сме в състояние да ви помогнем. Лекарите ги няма — формално доктор Хамилтън е на смяна, но не вярвам, че ще ви приеме. Много сме заети — това е велик ден за нас.

— Зная — каза Лоуис и отново лекичко стисна ръката на Ралф. Той долови за миг гласа й в съзнанието си; беше съвсем слао — като при лоша презокеанска телефонна връзка — но се чуваше:

[Не мърдай, Ралф. Под бюрото й…]

Сетне му изпрати изображение, което изчезна само миг, след като Ралф го зърна. Подобен род комуникация беше много по-ефективна на другите нива, но онова, което видя, му бе достатъчно. Едната ръка на Барбара Ричардс беше под бюрото, от вътрешната страна на което имаше бяло копче. При най-малкия признак за странно поведение тя щеше да натисне това копче. В резултат щеше да приетите човекът от охраната, последван от повечето полицаи в Дери.

„А мен ме наблюдава още по-недоверчиво, защото съм мъж“ — рече си той.

Лоуис се приближи до рецепцията и в този миг на Ралф му хрумна тревожна мисъл: предвид на общественото настроение в Дери подобна полова дискриминация — несъзнателна, но съвсем действителна — би станала причина тази красива чернокоса жена да пострада, дори да бъде убита. Спомни си думите на Лийдекър, че един от помощниците на Ед бил от женски пол. „Сивкава кожа — беше казал. — много пъпки, очила с такива дебели стъкла, че очите й приличат на пържени яйца.“ Името й бе Сандра някоя си. Та ако тази Сандра се доближи до бюрото на госпожа Ричардс, както Лоуис се приближава сега, и първо отвори чантата си, после заровичка из нея, дали жената с горскозелената аура ще натисне скритото копче на алармата?

— Сигурно не ме помниш, Барбара — тъкмо казваше Лоуис, — защото не сме се виждали, откакто беше в колежа и излизаше с онова момче, Спаркмайер…

— Боже мили, Лени Спаркмайер, от години не съм се сещала за него — каза Барбара и се позасмя смутено. — Но вас ви помня. Казвате се Лоуис Деланси. Играехте покер с леля Симон. Още ли се събирате?

— Шаси, не Деланси. Да, още играем. — Лоуис изглеждаше доволна, че Барбара я помни, и Ралф се надяваше, че няма да забрави защо са тук. Нямаше защо да се тревожи. — Слушай, Барбара, леля ти ми даде бележка за Гретхен Тилбъри. — Тя извади листче от чантата си. — Ще бъдеш ли така добра да й предадеш това?

— Много се съмнявам, че днес ще мога дори да се свържа по телефона с Гретхен — отвърна младата жена. — Заета е като всички нас, дори повече.

— Не се и съмнявам — Закачливият смях на Лоуис прозвуча изумително правдоподобно. — И без това това не е много спешно. Просто нейната племенница е получила пълна стипендия от университета в Ню Хампшър. Забелязала ли сте колко по-настоятелни са хората, когато трябва да се свържат с някого, за да му предадат лоши известия? Не е ли странно?

— Май да — отговори Ричардс и посегна да вземе сгънатото листче. — При всички положения с удоволствие ще предам на Гретхен…

Лоуис я сграбчи за китката. Блесна сива светлина — толкова ярка, че Ралф присви очи, за да не ослепее — и се плъзна по ръката на жената към раменете и шията й. Изви се за миг около главата й като ореол, после изчезна.

„Не, не е изчезнала — рече си Ралф. — Не е изчезнала, а е проникнала вътре.“

— Какво беше това? — подозрително попита чистачката. — Какъв беше тоя трясък?

— От ауспуха на някаква кола — отвърна Ралф.

— Хм. Проклети мъже, мислят, че всичко знаят. Чу ли трясъка, Барби?

— Да — каза Ричардс. Гласът й прозвуча съвсем нормално, а Ралф знаеше, че чистачката не може да види перленосивата мъгла, която струи от очите й. — Мисля, че е прав, но все пак би ли отишла да питаш Питър? Трябва да внимаваме.

— И още как, дявол го взел — отвърна чистачката. Остави настрана флакона с препарата за стъкла, пресече фоайето (пращайки последен смръщен поглед на Ралф, който сякаш казваше: „Абе, дърт си, ама все пак си оставаш мъж и не мога да ти имам доверие“) и излезе.

В мига, в който затвори вратата, Лоуис се наведе над бюрото и промълви:

— Барбара, с приятеля ми трябва да говорим тази сутрин с Гретхен. Лично.

— Няма я тук. В „Хай Ридж“ е.

— Кажи ни как да стигнем дотам.

Погледът на Ричардс се зарея към Ралф. Сивкавите й очни яоълки без зеници му се сториха безкрайно ужасяващи. Сякаш гледаше антична статуя, която някак си бе оживяла. Тъмнозелената й аура също бе избледняла.

„Не — разсъди той. — Просто сивата аура на Лоуис временно я е затъмнила, нищо повече.“

Лоуис светкавично се огледа и проследи погледа на Барбара Ричардс, сетне отново се обърна към нея.

— Да, мъж е, но всичко е наред. Гарантирам ти. Никой от нас не крои нещо лошо на Гретхен Тилбъри, нито пък на жените в „Хай Ридж“, но непременно трябва да говорим с нея, тъй че ни кажи как да стигнем дотам.

Тя отново докосна ръката на Ричардс и към лакътя й отново се плъзна сив блясък.

— Не й прави нищо — каза Ралф.

— Няма, но тя ще трябва да ни каже. — Лоуис се приведе още по-близо. — Къде е? Хайде, Барбара.

— Излизате от Дери по шосе 33 — това е старият път за Нюпорт. След петнадесетина километра отляво ще видите голяма къща от червени тухли. Зад нея има два хамбара. Хващате първата отбивка вляво след…

Чистачката се върна.

— Питър не е чул…

Млъкна внезапно, сякаш не й хареса как Лоуис се е надвесила над бюрото на приятелката й или пък се изплаши от зареяния й поглед.

— Барбара? Добре ли…

— Мълчи — дружелюбно изрече Ралф. — Не им пречи да разговарят.

После хвана ръката на чистачката над лакътя, при което усети мигновен, но мощен изблик на енергия. В миг всички цветове заблестяха още по-ярко. Разбра, че чистачката се казва Рейчъл Андерсън. Била е женена за някакъв човек, който много я биел, но преди осем години изчезнал. Сега тя имаше кучето си и приятелките си от „Грижи за жената“ и това й бе достатъчно.

— О, разбира се — със сънен, замислен глас отвърна Рейчъл Андерсън. — Те разговарят, а Питър каза, че всичко е наред, тъй че може би е най-добре да млъкна.

— Каква прекрасна идея — каза Ралф, все още леко придържайки я над лакътя.

Лоуис се огледа, за да се увери, че Ралф владее положението, после пак се обърна към Барбара Ричардс.

— Свиваме наляво след къщата с двата хамбара. Добре, дотук запомних. После?

— Ще излезете на черен път, който се изкачва по висок хълм — около два километра и половина — и свършва пред бяла селска къща. Това е „Хай Ридж“. Има най-прекрасната гледка…

— Няма съмнение — прекъсна я Лоуис. — Барбара, толкова се радвам, че те видях. Сега с приятеля ми…

— И аз се радвам, Лоуис — отвърна Ричардс с безизразен глас.

— С приятеля ми си тръгваме. Всичко е наред.

— Добре.

— Не е необходимо да запомниш случилото се.

— Съвсем не.

Лоуис се поизвърна, после отново се пресегна и грабна листчето, което беше извадила от чантата си. То беше паднало на бюрото, когато сграбчи жената за китката.

— Защо не продължиш работата си, Рейчъл? — попита Ралф чистачката. Внимателно освободи ръката й, готов веднага да я сграбчи отново, ако тя реши да се съпротивлява.

— Да, май сте прав — отвърна тя с много по-приятелски тон. — Искам да свърша до обед тук, за да мога да ида в „Хай Ридж“ и да им помогна с лозунгите. — Запъти, се към количката си, а Лоуис се присъедини към Ралф. Изглеждаше едновременно удивена и потресена.

— Ще се оправят, нали, Ралф?

— Да, сигурен съм, че ще се оправят. А ти добре ли си? Нали не се каниш да припадаш или нещо такова?

— Добре съм. Запомни ли откъде трябва да минем?

— Разбира се — тя говореше за онова място, където преди бяха овощните градини на Барет. Всяка есен с Каролин ходехме там да берем ябълки и да си купуваме сайдер, докато Барет го продаде в началото на осемдесетте. И като си помислиш само, че това е „Хай Ридж“…

— Остави удивлението за по-късно, Ралф — наистина умирам от глад.

— Добре. Между другото, откъде взе бележката? Какво пишеше на нея?

Тя се поусмихна закачливо и му я подаде. Беше сметката й за електричество за септември.

6.

— Предадохте ли съобщението? — попита ги полицаят, като излязоха от сградата и закрачиха по алеята.

— Да, благодаря — отвърна Лоуис и пак включи мегаватовата усмивка. Въпреки това продължи да върви, силно стискайки ръката на Ралф. Знаеше какво й е — самият той нямаше представа колко дълго ще мълчат двете жени, както им бяха внушили.

— Добре — каза човекът от охраната и ги съпроводи до края на алеята. — Днешният ден ще бъде много, много дълъг. Ще се радвам, когато свърши. Знаете ли колко полицаи ще има тук от пладне до полунощ? Дванадесет. И това е само тук. В Административния център ще има над четиридесет души, като не броим градската полиция.

„И с нищо няма да помогне“ — мислено добави Ралф.

— И за какво? За да може някаква наперена фуста да се прави на много умна. — Той погледна Лоуис, сякаш очакваше да бъде обвинен в сексизъм, но тя отново лъчезарно му се усмихна.

— Надявам се всичко да мине наред при вас, господин полицай — каза Ралф, а после преведе Лоуис през улицата до олдсмобила.

Включи двигателя и старателно направи обратен завой, очаквайки я Барбара Ричардс, я Рейчъл Андерсън, я двете, да се втурнат навън с обезумели очи, посочвайки го. Най-сетне насочи колата в правилната посока и облекчено въздъхна. Лоуис го погледна и кимна с разбиране.

— Мислех, че имам опит да омайвам клиентите — обади се Ралф, но, Бога ми, никога не съм виждал подобно представление.

Лоуис скромно се усмихна и преплете пръсти в скута си.

Тъкмо приближаваха към закрития паркинг на болницата, когато от кабинката изхвръкна Тригьр и заразмахва ръце. Първата мисъл на Ралф беше, че в крайна сметка няма да се измъкнат безнаказано — човекът от охраната е надушил нещо съмнително и е позвънил или се е свързал по радиостанция с Тригьр да ги спре. После забеляза онова, което Тригьр размахваше. Беше стар и много опърпан портфейл. При всяко помахване се отваряше и затваряше като беззъба уста.

— Не се безпокой — промълви Ралф и намали скоростта. — Не зная какво иска, но съм почти сигурен, че няма проблем. Поне засега.

— Пет пари не давам какво иска. Аз искам единствено да се махаме оттук и да хапнем нещо. Ако започне да ти показва риболовните си снимки, Ралф, аз ще настъпя газта.

— Така да бъде — каза Ралф, знаейки прекрасно, че Тригьр няма да му показва никакви снимки. Още не всичко му беше ясно, но в едно бе убеден — нищо не се случваше току-тъй. Вече не. Това беше отмъщаваща Цел. Спря до Тригьр и натисна копчето за стъклото, което се смъкна, скимтейки недоволно.

— Еииий, Ралф! — извика Тригьр — Мислех, съм те изпуснал!

— Какво има, Триг? Бързаме…

— А-ха, добре, ще ви взема няма и секунда. Ей го тук, в портмонето ми, Ралф. Божке, тук си пазя всичките хартийки и нищо не се губи.

Разтвори стария портфейл и Ралф видя няколко смачкани банкноти, отделения за снимки (и да пукне, ако на една от тях не мерна Тригьр с огромен костур в ръка) и поне над четиридесет визитки, повечето от които смачкани. Тригьр ги запрехвърля с бързината на опитен банков касиер, който брои банкноти.

— Ей Боже, никога не ги фърлям тия работи. Страшни са да си записва човек по тях, по-добре от тефтер. Само секунда… една секундичка, ох, дяволско нещо, къде ще да си?

Лоуис изгледа Ралф нетърпеливо, тревожно и посочи улицата. Той не обърна внимание нито на жеста, нито па погледа. Нещо странно го пробождаше в гърдите. Спомни си как посяга с показалец и рисува нещо върху замъгленото предно стъкло на микробуса на Триг преди петнадесет месеца.

— Ралф, помниш ли шала, дето носеше Ед оня ден? Бял, с червени драскулки по него?

— Да, спомням си. — „Лизач — бе казал Ед на едрия човек. — Чукал си майка си, после си я лизал.“ Да, помнеше шала — разбира се, че го помнеше. Само че червените драскулки не бяха декоративна шарка, а идеограма или идеограми. Стомахът го сви при мисълта, че Тригьр може да престане да ровичка из визитките си. Подозираше за какво става дума. Всъщност знаеше.

— Беше ли във войната, Ралф? — попита Тригьр. — В голямата? Номер две?

— В известен смисъл. Изпратиха ме в Тексас. В началото на четирийсет и пета прелетях океана, но през цялото време бях в тила.

Тригьр кимна.

— Значи бил си в Европа. В Тихия океан и без това нямаше никакъв тил, поне накрая.

— В Англия — продължи Ралф. — После в Германия.

Онзи продължаваше да кима доволно.

— Ако си бил в Тихия, щеш да знаеш, че онова на шала не на китайски.

— На японски беше, нали? Нали, Триг?

Тригьр кимна. В едната си ръка държеше картичката, която най-сетне беше измъкнал от портфейла си. На гърба й Ралф видя подобие на двойния символ, който бяха видели върху шала на Ед — двойният символ, който той самият беше нарисувал на замъгленото стъкло на микробуса.

— За какво говорите? — попита Лоуис, но вече не нетърпеливо, а уплашено.

— Трябваше да се досетя още тогава. — Ралф дочу собствения си ужасен глас. — Трябваше да се досетя още тогава.

— Какво да си се досетил? — Лоуис сграбчи ръката му и го разтърси. — Какво да си се досетил?

Той не отвърна. Сякаш насън протегна ръка и взе картичката. Тригьр Вашон вече не се усмихваше, а тъмните му очи бяха втренчени в Ралф със сериозна загриженост.

— Прерисувах го, преди да се стопило от стъклото — каза той, — щото знаех, че съм го виждал и преди, а докат се прибера вкъщи оная вечер, се сетих и къде. Големият ми брат, Марсел, прес последната година от войната се би в Тихия океан. Едно от нещата, които донесе, кат се върна, беше шал със същите такива драсканици, също такива червени. Питах го, просто да съм сигурен, и той го написа на тая картичка. — Тригьр посочи визитката. — Мислех да ти кажа веднага, щом те видя пак, ама бях забравил, та чак днеска се сетих. Радвам се, че най-после се сетих, ма като те гледам сега, май най-добре да не се бях сещал.

— Не, няма нищо.

Лоуис взе визитката.

— Какво е това? Какво означава?

— После ще ти кажа. — Ралф посегна към скоростния лост. Сърцето му тежеше като камък в гърдите. Лоуис се взираше в символите на гърба на картичката и Ралф успя да види предната страна. Там пишеше „Р. Х. ФОСТЪР, УЕЛС & ДРАЙ-УЕЛС“. Отдолу по-големият брат на Тригьр беше изрисувал с черни печатни букви една-единствена дума.

КАМИКАДЗЕ.

ТРЕТА ЧАСТ
ПУРПУРНИЯТ КРАЛ

„Ние сме старци

и всеки от нас пази сгъваем бръснач.“

„Бродя из тъгата“

Робърт Лоел

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

1.

Докато пътуваха по Хоспитал Драйв, размениха едва няколко думи, и то набързо.

— Ралф?

Той й хвърли бегъл поглед и отново се вгледа в улицата. Тракането под капака отново се беше появило, но Лоуис все още не го беше споменала. Надяваше се, че сега не се кани да му каже точно това.

— Мисля, че знам къде е Ед. Още докато се намирахме на покрива, бях почти сигурна, че знам какво представлява разнебитената постройка, дето ни я показаха.

— Какво е? И къде се намира?

— Гараж за самолети. Не, не гараж… Сетих се — хангар.

— Боже мили — възкликна Ралф. — Сградата на въздушната брегова охрана на Бар Харбър Роуд, нали?

Лоуис кимна.

— Предлагат чартърни полети, разходки със самолет над морето, такива работи. Една събота, когато бяхме излезли да се разходим с колата, господин Шаси влезе и попита човека, дето работи там, колко ще иска за едно кръгче над островите. Човекът каза, че струвало четирийсет долара — много повече от онова, което можехме да си позволим за подобно нещо, и през лятото навярно изобщо нямаше да намали таксата, но беше едва април, та господин Шаси успя да го склони да вземе само двайсет. Струваше ми се, че и това е прекалено много за обиколка, която няма да продължи и час, по се радвам, че тогава се решихме. Страшничко беше, ала много красиво.

— Като аурите.

— Да, като… — Гласът й секна. Ралф я погледна и видя, че по пълничките й страни се стичат сълзи. — … като аурите.

— Не плачи, Лоуис.

Тя извади хартиена кърпичка от чантата си и изтри очи.

— Не мога. Онази японска дума на картичката означава „камикадзе“, нали, Ралф? Божествен вятър. — Тя замълча, а устните й трепереха. — Пилот-самоубиец.

Ралф кимна. Стискаше волана с всичка сила.

— Да. Точно това означава. Пилот-самоубиец.

2.

Шосе № 33 — известно в града като Нюпорт Авеню — минаваше на четири пресечки от Харис Авеню, но Ралф нямаше абсолютно никакво намерение да сложи край на „поста“ им точно в този квартал. Причината беше съвсем елементарна — имаше опасност да ги види някой от старите им приятели, а сега изглеждаха поне с двадесет години по-млади, отколкото в понеделник.

Дали някой от тези стари приятели вече е съобщил в полицията, че са изчезнали безследно? Ралф допускаше, че е възможно, но смяташе, че има известно основание да се надява, че с Лоуис още не са станали обект на кой знае какво внимание и загриженост, поне що се отнася до кръга на по-близките познати — сигурно Фей и останалите, които прекарваха по-голяма част от времето си на ливадата за пикник до Продължението, са прекалено възбудени от новината за смъртта не на един, а на двама от колегите старчета, за да се замислят къде ли се е дянал Ралф Робъртс.

„Сигурно Бил и Джими вече са погребани“ — каза си той.

— Моля те, Ралф, ако имаме време за закуска, намери колкото се може по-скоро някое заведение — толкова съм гладна, че мога да изям цял кон, и то неодран!

Вече се бяха отдалечили почти на два километра от болницата — достатъчно, за да се чувства Ралф спокоен — когато пред тях изникна ресторантчето „Дери Дайнър“. Даде мигач и докато завиваше към паркинга, си даде сметка, че не е идвал тук, откакто се разболя Карол… поне година, а може би повече.

— Пристигнахме — обърна се към Лоуис. — Не просто ще ядем, а ще се натъпчем до пръсване. Възможно е това да е първото и последното ни хранене за днес.

Тя се ухили като ученичка.

— Аз съм шампионка в областта на храненето. — Тя се поразмърда на седалката. — Освен това трябва да се отбия на едно място.

Ралф кимна. От вторник насам не бяха хапвали нито залък и не бяха посещавали тоалетна. Лоуис може да се отбие — той лично смяташе да отиде в мъжката тоалетна и да уринира поне половин час.

— Хайде — подкани я той, изключи двигателя и тревожният шум под капака утихна. — Първо тоалетната, а угощението после.

Докато вървяха към входа, тя му каза (с тон, който се стори на Ралф престорено небрежен), че не вярва Мина или Симон да са се обадили в полицията, поне засега. Ралф извърна глава да я попита защо и се удиви и развесели от поруменелите й като рози страни.

— И двете знаят, че си те харесвам от години.

— Шегуваш ли се?

— Разбира се, че не — отвърна тя пообидена. — Каролин също знаеше. На някои жени сигурно нямаше да им е много приятно, но тя знаеше колко е безобидно. Колко безобидна съм аз. Съпругата ти беше истинско съкровище, Ралф.

— Така е.

— Приятелките ми сигурно са предположили, че сме… нали се досещаш…

— Че тайничко сме се измъкнали и сме заминали ли?

Тя се разсмя.

— Нещо такова.

— А би ли искала да се измъкнем тайничко и да заминем, Лоуис?

Тя се повдигна на пръсти и го гризна по ухото.

— Ако оцелеем след всичко това, само ми предложи, и ще видиш.

Преди да отвори вратата, Ралф я целуна в ъгълчето на устата.

— В никакъв случай няма да пропусна, госпожо.

Запътиха се към тоалетните, а като излязоха, Лоуис изглеждаше едновременно замислена и поразстроена. След миг промълви:

— Не мога да повярвам, че това съм аз. Искам да кажа, прекарах поне две минути пред огледалото, но още не мога да повярвам. Бръчиците около очите ми са изчезнали до една, Ралф… а косата ми… — Тя вдигна към него тъмните си очи, изпълнени с блясък и почуда. — А ти! Боже мой, не знам дали и на четирийсет си изглеждал толкова добре.

— Не, но трябваше да ме видиш, когато бях на трийсет. Бях истински звяр.

Тя се разкиска.

— Хайде, глупчо, давай да поемем някоя и друга калория.

3.

— Лоуис?

Тя вдигна поглед от менюто.

— Като бях в тоалетната, се помъчих да накарам аурите да се върнат. Този път не успях.

— А как ти хрумна за тях?

Той сви рамене — не му се искаше да споделя за внезапно обзелата го параноя, докато стоеше пред мивката в малката тоалетна, миеше си ръцете и оглеждаше странно младото си лице в изпръсканото с вода огледало. Изведнъж му хрумна, че не е сам. И още по-лошо, че може Лоуис да не е сама в дамската тоалетна зад съседната врата. Може би Атропос тъкмо се промъква зад нея, съвсем незабелязано, на ушите му проблясват диамантените обеци… стиска ръждясалия скалпел…

После на мястото на обеците на Лоуис и на сламената шапка на Бил в съзнанието му изплува детското въженце, на което скачаше Атропос, когато го видя за първи път

(„едно, две, три, гъската вино пи“)

в празния двор между пекарната и солариума; въженцето, което е било най-ценното притежание на едно момиченце, което, докато играели на гоненица вкъщи, се препънало, паднало от прозореца на втория етаж и си счупило врата („каква ужасна случка, та целият живот е бил пред нея; ако има Бог, защо Той позволява да се случват такива, неща“, и така нататък, и така нататък).

Беше си казал, че трябва веднага да престане, че положението е достатъчно сложно и без да се отдава на зловещи фантазии как Атропос прерязва връвчицата на Лоуис, но това не му помогна много… най-вече защото знаеше, че Атропос може наистина да е тук, в ресторанта, и че може да направи с тях всичко, каквото си поиска. Абсолютно всичко. Лоуис се пресегна през масата и докосна ръката му.

— Не се тревожи. Цветовете ще се върнат. Винаги се връщат.

— Надявам се.

Той също си взе меню, разтвори го и прегледа какво се предлага за закуска. Първоначалното му впечатление беше, че иска да поръча от всичко.

— Когато си видял Ед за пръв път да се държи като умопобъркан, той тъкмо е излизал от летището — обади се Лоуис. — Сега вече знаем защо. Взимал е уроци по пилотиране, нали така?

— Разбира се. Като ме караше обратно към Харис Авеню, Триг дори спомена, че само със специален пропуск можеш да минеш през оня вход — през служебния портал. Пита ме дали Ед има пропуск, а аз отвърнах, че не знам. Сега вече ми е ясно. Сигурно раздават пропуски на всички курсисти.

— Мислиш ли, че на Хелън й е било известно за това негово хоби? — попита Лоуис. — Сигурно не, а?

— Сигурен съм, че не е знаела. А освен това бас държа, че се е прехвърлил в курса, провеждан от бреговата охрана, веднага след инцидента с шофьора на камиона. Уверил се е, че започва да губи контрол и че е най-добре да запази в тайна уроците по пилотиране.

— Възможно е Атропос да го е убедил — изтърси Лоуис. — Атропос, или дори някой от по-високопоставените същества.

Ралф се ужаси от нейното предположение, но то му изглеждаше правдоподобно.

„Същества — рече си той и потръпна. — Пурпурният крал.“

— Разиграват го като кукла на конци, нали?

— Атропос ли имаш предвид?

— Не. Атропос е противна гадинка, но мисля, че не се различава особено от господин К. и господин Л. — те са нещо като прислуга, може би най-много една степен по-горе от неквалифицираната работна ръка.

— Портиери.

— Ами, да, нещо такова — съгласи се Лоуис. — Портиери или момчета за всичко. Сигурно именно Атропос е обработил Ед и се обзалагам на курабийка, че му е доставило адско удоволствие, обаче се басирам на цялата си къща, че заповедите му идват от по-високо. Това звучи ли ти горе-долу логично?

— Да. Сигурно никога няма да узнаем колко побъркан е бил, преди да започне всичко това, или пък точно кога Атропос му е прерязал връвчицата, но онова, което най-много ме занимава в момента, е адски прозаично. Бих искал да зная как, по дяволите, освободи под гаранция Чарли Пикъринг и как е плащал проклетите си уроци по пилотиране.

Но преди Лоуис да успее да му отговори, към масата се доближи келнерка, пъхнала в джоба на престилката си бележник и химикалка.

— Какво ще поръчате, приятели?

— Аз искам сирене и омлет с гъби — рече Ралф.

— Ъ-хъ. — Тя премести дъвката си от другата страна. — С две или три яйца, миличък?

— С четири, ако нямате нищо против.

Жената леко повдигна вежди и почука с химикалката по бележника.

— Аз нямам нищо против, ако вас така ви устройва. Нещо друго?

— Да, ако обичате. Чаша портокалов сок — голяма, порция бекон, порция наденички и едни пържени картофи. Всъщност двойна порция картофи. — Той замислено замълча, после се ухили. — О, а дали са ви останали кифли?

— Май има една със сирене и една с ябълки. — Тя вдигна очи към него. — Доста си огладнял, а, миличък?

— Все едно не съм ял цяла седмица. Ще взема тази със сиренето. И за начало кафе. Много, много кафе. Записахте ли си всичко?

— О, записах си, миличък. Само искам да те видя как ще си тръгнеш. — После се обърна към Лоуис. — А за вас, госпожо?

Лоуис й се усмихна мило.

— За мен същото. Миличка.

4.

Ралф погледна часовника на стената. Беше едва седем и десет, което беше добре. Щяха да стигнат до „Хай Ридж“ за по-малко от половин час, а като обработят Гретхен Тилбъри с психическите си лазери, може речта на Сюзан Дей да се отмени — абортира, ако щете — още в 9:00 сутринта. Но вместо да изпитва облекчение, го изпълваше непрестанна тревога. Сякаш го сърбеше на място, което не можеше да достигне.

— Добре — рече той, — хайде да сложим ред. Мисля, можем да приемем, че правото на аборт занимава Ед от доста дълго време, и сигурно отдавна членува в организацията „Приятели на живота“. После започва да не си доспива… причуват му се гласове…

— … вижда плешиви човечета…

— Е, по-точно едно човече — съгласи се Ралф. — Атропос се превръща в негов гуру, пълни му главата с Пурпурния крал, с центурионите и с какво ли оше не. Когато Ед ми разказваше за цар Ирод…

— … си е мислел за Сюзан Дей — довърши Лоуис. — Атропос го е… как казват по телевизията… създал е у него психоза. Превърнал го е в управляема ракета. А откъде се е сдобил Ед с онова шалче, как мислиш?

— От Атропос. Атропос притежава сума ти такива неща, обзалагам се.

— А какво има според теб в самолета, който ще пилотира довечера? — Гласът на Лоуис трепереше. — Бомба или отровен газ?

— По-вероятно е да избере бомба, ако иска да убие всички — ако избере газ, силният вятър може да му обърка сметките. — Ралф отпи глътка вода и заоеляза, че ръката му трепери. — От друга страна, не знаем какво е забъркал в лабораторията си, нали така?

— Не — тихичко отвърна Лоуис. Ралф остави чашата.

— Хич не ме е грижа какво точно се кани да прави.

— А какво те интересува?

Сервитьорката им донесе току-що сварено кафе и от аромата му нервите на Ралф сякаш блеснаха като неон. С Лоуис побързаха да вземат чашите и жадно отпиха в мига, в който жената се обърна. Кафето беше силно и толкова горещо, че опари устните на Ралф, но му се стори божествено. Изпи на един дъх половината, а в стомаха му се образува топло местенце, сякаш бе глътнал жив въглен. Лоуис го гледаше сериозно над ръба на чашата си.

— Интересувам се — рече й той — за нас. Казваш, че Атропос превърнал Ед в управляема ракета. Пилотите-камикадзе през Втората световна война са били точно това. Хитлер си е имал V-2, а Хирохито — Божествен вятър. Притеснява ме, че Клото и Лахезис направиха същото с нас. Заредени сме с особени сили и сме програмирани да отпътуваме за „Хай Ридж“ с олдсмобила и да спрем Сюзан Дей. Питам се защо е необходимо това.

— Но ние знаем защо — запротестира тя. — Ако не се намесим довечера по време на речта на тази жена Ед Дипно ще извърши самоуоийство и ще отнеме живота на две хиляди души.

— Добре, ще направим всичко възможно, за да го спрем — не се притеснявай, Лоуис. — Той допи кафето и усети, че е гладен като вълк. — Не мога да бездействам, като знам, че Ед ще убие толкова много хора — все едно да не се помръдна, ако някой запрати бейзболна топка към главата ми. Безпокоя се, че не успях да прочета всички условия в договора. — Той се позамисли. — Направо съм вбесен.

— За какво говориш?

— За това, че ни баламосват като мухльовци. Знаем защо ще се опитаме да попречим на Сюзан Дей — не можем да допуснем някакъв ненормален да убие хиляди невинни хора. Но не знаем защо искат ние да го направим. Точно това ме плаши.

— Имаме възможност да спасим живота на две хиляди души. Нима искаш да кажеш, че този аргумент е достатъчен за нас, но не и за плешивите докторчета?

— Точно така. Не мисля, че тия приятели се впечатляват много от цифри — очистват ни не с десетки и стотици хиляди, а с милиони. Освен това са свикнали да наблюдават как Случайността и Целта си разменят ролите.

— Бедствия като пожара в дискотеката „Коконът Гроув“ — каза Лоуис. — Или пък наводнението тук, в Дери, преди осем години.

— Да, но дори и такива трагедии са дребна работа в сравнение с онова, което може да се случи и се случва по света всяка година. Наводнението в Дери през осемдесет и пета отне живота на двеста и двадесет души, миналата пролет в Пакистан имаше наводнение, което взе три хиляди и петстотин жертви, а пък при последното голямо земетресение в Турция загинаха четири хиляди човека. Какво ще кажеш за аварията в ядрения реактор в Русия? Четох някъде, че жертвите били най-малко седемдесет хиляди. Това са много сламени шапки, въженца за скачане и безброй… безброй очила, Лоуис. — Ужаси се колко близо беше да каже „обеци“.

— Недей — каза тя и потръпна.

— И на мен ми е неприятно да мисля за тези неща, но трябва да мислим за тях дори само защото ония двамата толкова много се стараеха да ни попречат да го сторим. Разбираш ли накъде бия? Трябва да разбираш. Големите трагедии винаги са били предизвикани от Случайността — каква е разликата този път?

— Не зная, но е било достатъчно важно за тях, за да ни натоварят с тази специална задача, а това, струва ми се, е доста голяма крачка.

Ралф кимна. Вече усещаше как кофеинът започва да му действа, очите му се ококориха, а пръстите му лекичко се разтрепериха.

— Сигурен съм, че е така. Да се върнем на случката на покрива на болницата. Чувала ли си някога други двама типове да обясняват толкова дълго, без всъщност да казват нищо?

— Не разбирам накъде биеш — каза Лоуис, но изражението й подсказваше, че не иска да разбере.

— Онова, което имам предвид, е свързано с едно основно предположение — навярно те не могат да лъжат. Да предположим, че е така. Ако знаеш нещо, което не искаш да кажеш, но не можеш да лъжеш, какво ще направиш?

— Ще се постарая да заобиколя опасната тема. Или опасните теми.

— Бинго. А те не правеха ли точно това?

— Ами, може би заобикаляха нещо, но ми се струва, че до голяма степен разговора водеше ти, Ралф. Всъщност дори се впечатлих от многото въпроси, които зададе. Непрекъснато се питах дали това действително се случва.

— Така е, но…

Той замълча, питайки се как точно да обясни концепцията си, която му се струваше едновременно сложна и елементарна. Отново се опита да предизвика познатото примигване, знаейки, че ако успее да проникне в съзнанието й, ще й покаже кристално ясно изображение. Ала така и не успя, което го накара ядно да потропва с пръсти по масата.

— Бях не по-малко удивен от теб — рече най-сетне. — Но ако съм реагирал чрез задаване на въпроси, то е, защото мъжете — поне тези от моето поколение — са научени, че е проява на лош вкус да изразяваш гласно смайването си. Да ахкат жените, когато си избират рокли.

— Сексист.

Произнесе го с усмивка, но Ралф не се засмя. Спомни си Барби Ричардс. Ако бе направил крачка към нея, тя със сигурност щеше да натисне бутона на алармата под бюрото си, но на Лоуис позволи да се доближи, защото беше надъхаиа с идеите, че всички жени по земята са сестри.

— Да — тихо отвърна той, — сексист съм, старомоден съм и това понякога ми създава проблеми.

— Ралф, не исках да…

— Знам какво искаше и всичко е наред. Опитвам се да ти обясня, че се удивих… че бях не по-малко потресен… от теб. Задавах въпроси, но какво от това? Бяха ли умни въпроси? Бяха ли полезни?

— Май не.

— Отначало като че ли не започнах толкова лошо. Доколкото си спомням, първото, което ги попитах, когато най-после се добрахме до покрива, беше кои са и какво искат. Те се изплъзнаха от тези въпроси с разни философски дрънканици, но, струва ми се, доста се затрудниха. После ни наговориха какво ли не за Случайността и за Целта — беше безкрайно интересно, но едва ли би ни послужило да убедим Гретхен Тилбъри да отмени речта на Сюзан Дей. Дявол да го вземе, много по-добре щяхме да направим — и щяхме да спестим време — ако бяхме изкопчили от тях как се стига до „Хай Ридж“, вместо да ходим да питаме племенницата на Симон.

Лоуис го погледна стреснато.

— Май имаш право, нали?

— А-ха. Докато си говорехме, времето си летеше, както се случва, като се изкачиш няколко нива по-високо. А докторчетата си стояха най-безучастно. Бяха режисирали всичко така, че като свършат да ни съобщават онова, което трябваше да знаем, да не остане време за въпросите, на които не искат да отговорят. Навярно искаха да ни убедят, че ще извършим общественополезно дело, че целта е да се спасят всичките тези хора, но докторчетата могат просто ей така да го кажат… защото…

— Защото би било лъжа, а те може би не са способни да лъжат.

— Точно така.

— Тогава какво точно искат, Ралф?

Той поклати глава.

— Нямам представа, Лоуис. Абсолютно никаква.

Тя допи своето кафе, внимателно постави чашата върху чинийката, загледа се за миг във върховете на пръстите си, после вдигна поглед към него. Красотата й отново го порази.

— Бяха добри същества — промълви Лоуис. — Добри са. Почувствах го много силно. А ти?

— Да — почти неохотно се съгласи той. Разбира се, че го беше почувствал. Бяха всичко онова, което Атропос не беше.

— И независимо от всичко ще се опиташ да спреш Ед, така ли?

— Да — още по-неохотно отвърна Ралф.

— Тогава останалото не те интересува — спокойно заключи тя и го погледна право в очите. — То само заема излишно място в съзнанието ти. Създава излишна бъркотия.

Ралф знаеше, че е права, но се съмняваше, че може да се примири с горчивата истина. Сигурно трябва да доживееш седемдесет, за да осъзнаеш колко е трудно да надмогнеш възпитанието си. Беше човек, обучаван да бъде истински мъж още преди Адолф Хитлер да дойде на власт, и беше от поколението, дето на времето слушаше Х. В. Калтенборн и Андрюс Систърс — поколение мъже, които си падаха по коктейлите на лунна светлина и бяха готови да извървят два километра, за да си купят цигари „Кемъл“. Тези мъже почти не се вълнуваха от проблема кой работи в полза на доброто и кой — в полза на злото; важното бе да не позволяваш на всесилните да те минат. Да не се оставяш да те водят за носа. „Нима? — иронично попита Каролин. — Възхитена съм от умозаключенията ти. Само че ще ти открия една малка тайна, Ралф — това са глупости. Били са глупости още преди Глен Милър да излезе от мода, продължават да са глупости и сега. Идеята, не човек трябва да изпълни дълга си… все още е валидна, дори в наши дни. Запомни, че обратният път до рая е дълъг, миличък.“

Да. Пътят до рая действително бе много, много дълъг.

— Защо се усмихваш, Ралф?

Келнерката се появи с огромен поднос с ястия и му спести необходимостта да отговори. Едва сега забеляза, че на престилката й е закачена значка с надпис „ЖИВОТЪТ НЕ Е ИЗБОР“.

— Ще отидете ли на събранието довечера? — попита я Ралф.

— Там съм — отвърна тя и остави подноса на съседната маса, за си освободи ръцете. — Ще нося плакат и ще демонстрирам пред сградата.

— От „Приятелите на живота“ ли сте? — попита я Лоуис.

— А жива ли съм? — беше отговорът.

— Да, със сигурност изглеждате жива.

— Е, тогава автоматично ставам приятел на живота. Да убиеш създание, което един ден може да напише велико стихотворение или да измисли лекарство против СПИН или рак, за мене си е чисто и просто грешно. Та значи ще нося моя плакат и ше се постарая всички феминистки, които подкрепят Норма Камали, както и комунистките хубавичко да видят, че на него пише „УБИЙСТВО“. Те мразят тая дума. Забранено е да се използва по коктейлите и разните там благотворителни балове. Искате ли кетчуп, приятели?

— Не — каза Ралф.

Не можеше да откъсне очи от жената. Около нея бе започнало да се разстила бледозелено сияние — то като че ли изтичаше от порите на кожата й. Аурите се връщаха.

— Да не би да ми е пораснала втора глава или кво? — попита сервитьорката. Пусна балонче с дъвката и я премести с език.

— Зяпнал ви бях, нали? — попита Ралф и усети как се изчервява. — Извинете.

Тя сви едрите си рамене, с което предизвика лениво, удивително раздвижване в горната част на аурата си.

— Да ви кажа, гледам много-много да не се отплесвам с тия работи. Повечето време си върша работата и си държа устата затворена. Но не се и отказвам. Знаете ли откога марширувам около оная тухлена кланица, в горещи дни, когато задникът ти почва да се пържи, и в студени нощи, когато можеш да си замръзнеш като нищо?

Ралф и Лоуис поклатиха глави.

— От осемдесет и четвърта. Цели девет години. И знаете ли кое най ме дразни в защитниците на избора?

— Кое? — тихо попита Лоуис.

— Че това са същите ония, дето искат да се забранят оръжията, та хората да не се изтрепват; същите, дето казват, че газовите камери и електрическият стол са противоконституционни, защото са жестоко и необичайно наказание. Говорят такива работи, после отиват и подкрепят разни закони, позволяващи на докторите — на докторите! — да пъхат в утробите на жените вакуумни тръби и да разкъсват неродените им синове и дъщери на парченца. Ей това най ме вбесява.

Сервитьорката изрече всичко това (Ралф имаше чувството, че много пъти е държала подобна реч), без да повишава тон и без да дава ни най-малки външни признаци на гняв. Той я слушаше с половин ухо — по-голямата част от вниманието му беше съсредоточено върху бледозелената аура, която я обгръщаше. Всъщност не цялата беше бледозелена. В долната й част едно жълтеникавочерно петно се въртеше бавно като мръсно колело на каруца.

„Черният дроб — рече си Ралф. — Черният й дроб не е наред.“

— Нали не желаете наистина на Сюзан Дей да й се случи нещо лошо? — попита Лоуис, втренчила в келнерката тревожен поглед. — Изглеждате много симпатична и съм сигурна, че не таите кръвожадни мисли.

Жената въздъхна, при което от ноздрите й излязоха две струйки зелена мъгла.

— Не съм толкова симпатична, миличка. Повярвай ми, че ако Бог й направи нещо, първа ще извикам: „Да бъде волята Ти!“ Но ако някой откачен реши да я убие, това е друго нещо. Такива работи говорят лошо за нас, поставят ни на едно ниво с хората, които се опитваме да спрем. Лудите обаче са на друго мнение. Те са жокерите в колодата.

— Точно така — съгласи се Ралф.

— Май наистина не искам на оная жена да й се случи нещо лошо — продължи сервитьорката, — ама се страхувам, че наистина може да стане нещо. Обаче ако питате мен, вината си е само нейна. Пъха се между шамарите… а жените, дето се пъхат между шамарите, няма защо да се правят на много изненадани, че са отнесли някой и друг шамар.

5.

След дългата лекция Ралф вече не беше много сигурен дали ще хапне дори залък, но се оказа, че апетитът му не е повлиян от възгледите на келнерката за аборта и Сюзан Дей. Аурите му помагаха — храната никога не му се бе струвала по-вкусна, дори когато беше юноша и ядеше по пет-шест пъти на ден, стига да имаше възможност.

Лоуис не изоставаше, поне до някое време. Най-после отмести чинията с остатъците от пържените си картофи и последните две парченца бекон. Ралф продължи да се храни като маратонец, навлязъл в последната отсечка. Набоде парчето наденичка, натъпка я в устата си, преглътна и се отпусна на стола с дълбока въздишка.

— Аурата ти потъмня, Ралф. Но не зная дали това означава, че най-после си се нахранил като хората, или пък че ще умреш от неправилно храносмилане.

— Сигурно и двете. Пак ги виждаш, нали?

Тя кимна.

— Знаеш ли какво? В момента най-много ми се иска да подремна.

Сега, след като се беше стоплил и нахранил, безсънните пощи от последните четири месеца даваха своето отражение. Имаше чувството, че носи на плещите си огромен товар, а клепачите му тежаха, сякаш бяха намазани с цимент.

— Мисля, че това не е най-подходящият момент — тревожно каза Лоуис.

— Права си — съгласи се Ралф.

Тя понечи да повика сервитьорката и да поиска сметката, после отпусна ръка.

— Какво ще кажеш да се обадим на твоя приятел, полицая? Лийдекър, нали така се казваше? Дали ще се съгласи да ни помогне?

Ралф обмисли идеята внимателно, доколкото му позволяваше размътеното му съзнание, после неохотно поклати глава.

— Не бих рискувал. Какво ще му кажем, за да ни повярва и да не ни изпрати в лудницата? А това е само едната страна на проблема. Ако и той се намеси… но допусне грешка… положението може да се влоши още повече.

— Добре. — Лоуис махна на келнерката. — Ще караме със свалени стъкла на олдсмобила и ще спрем в „Дънкин Донатс“ да пием по едно кафе. Аз черпя.

Ралф се усмихна. Съзнаваше, че усмивката му е почти идиотска, че се хили като някой пияница.

— Да, госпожо.

Когато келнерката донесе сметката и я остави на масата, той забеляза, че значката вече я няма на престилката й.

— Слушайте — обърна се тя към него с такава настойчивост, която му се видя едва ли не болезнено трогателна, — съжалявам, ако съм ви засегнала. Дойдохте тук да закусвате, а не да слушате лекция.

— Не сте ни обидила — успокои я Ралф. Погледна към Лоуис, която кимаше в знак на съгласие.

Келнерката се поусмихна. — Много благодаря, че го казвате, но въпреки това ви се понатрапих. Друг път не бих го направила, ама днес следобед и ние имаме събрание и ще представям госпожа Далтън. Казаха ми, че разполагам с три минути — предполагам, че ви отнех горе-долу толкова.

— Точно така — каза Лоуис и я потупа поръката. — Наистина.

Този път усмивката на келнерката беше по-топла и по-истинска, но в мига, в който се обърна, приятното изражение на лицето на Лоуис се стопи. Тя гледаше жълтеникавочерното петно точно над десния хълбок на жената.

Ралф извади химикалката, която винаги носеше в джоба на сакото си, измъкна подложката под чинията си, обърна я и бързо започна да пише на гърба. Като свърши, извади портфейла си и пъхна една петдоларова банкнота под онова, което беше написал. Като дойде за бакшиша, сервитьорката положително ще открие бележката.

Взе сметката и я размаха пред Лоуис.

— Това е първата ни истинска среща, а май всеки сам ще си плаща. Ако й оставя петте долара, пак не ми достигат три. Моля те, само не ми казвай, че нямаш нито цент.

— Кой, аз, кралицата на покера от Лъдлоу Грейндж? Не ставай глупав, миличък.

Тя измъкна купчина омачкани банкноти от чантата си. Докато ровичкаше из тях за подходящата, Лоуис прочете какво бе написал на подложката:

„Госпожо:

Черният ви дроб не е наред и трябва веднага да се консултирате с лекаря си. Горещо ви препоръчвам довечера да не отивате в Административния център.“

— Глупаво е, знам — каза Ралф. Тя го целуна по връхчето на носа.

— Никога не е глупаво да се опитваш да помогнеш някому.

— Права си. Само че тя няма да повярва. Ще реши, че сме се раздразнили от значката и речта, дето дръпна. Че това, което съм написал, е просто чудачески начин да й го върнем.

— Сигурно можем да я убедим по друг начин.

Лоуис се втренчи в келнерката — тя стоеше до шубера към кухнята, пиеше кафе и разговаряше с готвача. През това време синьо-сивата й аура потъмня и се сви, превръщайки се в нещо като защитна капсула.

Не знаеше какво точно става… но го усещаше. Косъмчетата по врата му настръхнаха. „Лоуис се зарежда — помисли си той, — включва всички шалтери, задвижва турбините, и то за сметка на жена, която не е виждала никога през живота си, а вероятно няма и да види.“

След миг и сервитьорката го усети. Извърна се и ги погледна, сякаш я бяха извикали по име. Лоуис й се усмихна и помаха за поздрав, но като се обърна към Ралф, гласът й трепереше от напрежение.

— Почти… почти го узнах.

— Какво?

— Не зная. Онова, дето ми трябва. Ще дойде само след миг. Името й е Зоуи с „у“. Иди да платиш сметката. Отвлечи й вниманието. Постарай се да не гледа към мен, защото ме затруднява.

Той се подчини, макар че Зоуи непрекъснато се опитваше да надникне над рамото му към Лоуис. Първия път като вкара сметката в касовия апарат, сервитьорката я изкара $234, 20. Нетърпеливо натисна един бутон да изтрие написаното, а като вдигна очи към Ралф, беше пребледняла и изглеждаше разстроена.

— Какво й става на жена ви? — попита тя Ралф. — Извиних се, нали така? Тогава защо продължава да ме фиксира?

Ралф знаеше, че Зоуи не вижда Лоуис, защото той през цялото време се опитваше да застане така, че да се намира между двете, но знаеше, че Лоуис наистина я фиксира.

Опита се да се усмихне.

— Не зная какво…

Сервитьорката подскочи и раздразнено стрелна готвача с очи.

— Стига си блъскал тия тенджери! — кресна тя, въпреки че от кухнята долиташе единствено музиката от радиото. После отново се втренчи в Ралф. — Божичко, там отзад е като във Виетнам. Та ако може да кажете на жена си, че не е възпитано да…

— Да зяпа? Тя не зяпа. Наистина. — Ралф се отмести. Лоуис бе отишла до вратата и гледаше навън към улицата, обърнала гръб към тях. — Виждате ли?

Зоуи помълча няколко секунди, без да отделя поглед от Лоуис. Най-сетне пак се обърна към Ралф.

— Наистина. Виждам и сама. Така, а защо сега просто не си тръгнете?

— Разбира се — нали не ни се сърдите?

— Ами… не — каза Зоуи, но не го погледна.

Като отиде при Лоуис, видя, че аурата й си е възвърнала предишния вид, но е станала много по-ярка.

— Още ли се чувстваш уморена? — тихичко попита той.

— Не. В интерес на истината чувствам се прекрасно. Да вървим.

Той понечи да отвори вратата, но после се отказа.

— Взе ли химикалката ми?

— О, Боже, не съм — сигурно още е на масата. Ралф се върна да я вземе. Под неговата бележка Лоуис бе добавила с нанизани като мъниста правописни букви послепис:

„През 1989 сте родили бебе и сте го дали за осиновяване в Сейнт Ан, Провидънс, Роуд Айлънд. Идете на лекар, преди да е станало твърде късно. Зоуи. Не се шегуваме. Това не някакъв номер.“

— Майчице — каза Ралф, като се върна при нея. — та това ще я изплаши до смърт.

— Пет пари не давам, стига да отиде на лекар, преди да станало твърде късно.

Ралф кимна и двамата излязоха.

6.

— Тия работи за детето й — като проникна в аурата й ли ги разбра? — попита Ралф, докато пресичаха паркинга.

Лоуис кимна. Отвън цялата източна част на Дери беше огряна от ярка, разноцветна като калейдоскоп светлина. Тайнственото сияние се връщаше, но този път беше много по-силно отпреди — тайнствена светлина, която спираловидно се извива все по-нагоре, Ралф протегна ръка и докосна капака на колата си. Изпита чувството, че дъвче лепкав лакрицов бонбон против кашлица.

— Не мисля, че взех кой знае колко от нейната… от нейната енергия — рече Лоуис, — но все едно я погълнах цялата.

Ралф си припомни какво бе прочел наскоро в едно научно списание.

— Ако всяка клетка от тялото ни съдържа цялата информация за това как сме устроени, защо пък всяка частица от аурата да не съдържа цялата информация за това какво сме?

— Не звучи много научно.

— Май не.

Тя лекичко стисна ръката му и се усмихна.

— Но пък звучи вярно.

Той също се ухили в отговор.

— И ти имаш нужда от същото — продължи Лоуис. — Мисля си, че постъпваме нередно — все едно крадем — но ако не вземеш, мисля, че скоро ще останеш съвсем без сили.

— Ще го направя при първа възможност. Но в момента единственото, което искам, е да се доберем до „Хай Ридж“.

Ала като седна зад волана, ръката му потръпна, щом докосна ключа на двигателя.

— Ралф? Какво става?

— Нищо… всичко. Не мога да карам така. Ще се блъснем в първата телефонна кабина или пък ще влетим в нечия дневна.

Вдигна поглед към небето и видя една от ония огромни, праисторически птици — тази беше прозрачна и беше кацнала на една сателитна чиния на покрива на отсрещната сграда. Над прибраните й крила се виеше тъпичка, лимоненожълта мъглица.

„Наистина ли я виждаш? — искаше да знае част от съзнанието му. — Сигурен ли си, Ралф? Съвсем, съвсем сигурен ли си?“

„Да, виждам я. За щастие или за нещастие виждам я… но ако изобщо съществува момент, в който е подходящо да се виждат подобни неща, надали това е настоящият.“

Съсредоточи се и почувства, примигването дълбоко в себе си. Птицата изчезна като призрак. Топлата сияйна палитра, обагрила сутринта, започна да избледнява. Ралф забеляза как цветовете се смесиха и образуваха сияйната сиво-синя омара, която виждаше от деня, в който отиде с Джо Уайзър в „Изгрев, залез“ за по чаша кафе и пай, после и тя се стопи. Чувстваше се едва ли не смазан от необходимостта да се свие на кълбо и да заспи. Но вместо това задиша бавно и шумно, поемайки всеки дъх малко по-надълбоко в дробовете си, сетне превъртя ключа. Двигателят изрева, отново се появи и тракащият звук. Само че сега беше много по-силен.

— Какво е това? — попита Лоуис.

— Не зная — каза Ралф, но всъщност беше убеден, че повредата е сериозна. Най-сетне звукът поутихна и той включи на скорост.

— Побутни ме, ако видиш, че задрямвам.

— Разчитай на мен.

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

1.

Сградата на „Дънкин Донатс“ се открояваше като розова захарна фигурка сред занемарените сгради наоколо. Повечето от тях бяха построени през петдесетте и вече бяха почти рухнали. Това беше кварталът Олд Кейп, където по броните на старите автомобили с нагънати ауспуси и разбити стъкла имаше лепенки с надписи „НЕ МЕ ОБВИНЯВАЙТЕ, ЧЕ ГЛАСУВАХ ЗА ПЕРО“; където пред всеки дом се мъдреше детско велосипедче; където на шестнадесет девойките бяха красавици, а на двадесет и четири вече майки на по четири деца, се превръщаха в затлъстели жени.

Две момчета на боядисани в крещящи цветове велосипеди с чудати извити кормила правеха кръгчета насред един паркинг, изпреварвайки се със сръчност, която подсказваше часове, прекарани пред игралните автомати, и би им осигурила кариера като въздушни диспечери… в случай, че не се превърнат в наркомани и не загинат при пътна катастрофа. Шапките и на двамата бяха обърнати с козирката назад. Ралф се запита защо ли не са на училище в петък сутрин, или пък поне защо не са на път за там, но бързо реши, че му е все едно. Сигурно и на тях им беше все едно.

Изведнъж велосипедите, които досега се разминаваха с лекота, се сблъскаха. И двете момчета паднаха на земята, по почти веднага скочиха на крака. Ралф си отдъхна, като видя, че са невредими — аурите им дори не потрепнаха.

— Проклет скапаняк такъв! — яростно кресна на приятеля си онзи с фланелка с щампован надпис „Нирвана“. — Какво, по дяволите, ти става? Караш както се чукат старците!

— Чух нещо — каза другият, внимателно нагласявайки шапката на мръснорусата си коса. — Страшен трясък. Бууум!

— Абе нищо не съм чул — отвърна приятелят му. Протегна изцапаните си длани с две-три дребни драскотини по тях, от които капеше кръв. — Гледай бе, бързак задръстен!

— Нищо ти няма.

— Да, ама… — Нирвана забеляза Ралф, който се беше подпрял на олдсмобила и ги наблюдаваше, пъхнал ръце в джобовете си. — Ти па кво гледаш?

— Тебе и приятелчето ти. Това е всичко.

— Сигурен ли си?

— А-ха — това е всичко.

Нирвана погледна приятеля си, после Ралф. Очите му блестяха, изпълнени с подозрение, характерно за хората от този квартал.

— Къв ти е проблемът?

— Нямам проблем — отвърна Ралф. Беше всмукал доста от червеникавокафявата аура на Нирвана и сега се чувстваше почти като Супермен. Освен това се чувстваше и като детенасилник. — Мислех си, че като бях малък, не говорехме точно като тебе и приятеля ти.

Нирвана го изгледа.

— Верно? А как говорехте?

— Не си спомням точно, но ми се струва, че не звучеше толкова тъпо.

Извърна се и в същия миг вратата на заведението се хлопна. Появи се Лоуис с по една голяма чаша кафе в ръце. Междувременно хлапетата се метнаха на велосипедите си и отпрашиха, като преди това Нирвана злобно изгледа Ралф.

— Можеш ли да пиеш и едновременно да шофираш? — попита Лоуис и му подаде кафето.

— Така си мисля — отвърна Ралф, — но май кафето вече не ми е толкова необходимо. Чувствам се чудесно.

Тя проследи с поглед двете момчета, после кимна.

2.

Докато пътуваха по шосе № 33 към „Хай Ридж“, целият свят сякаш бе станал по-ярък. Градът остана зад тях и сега минаваха покрай изкуствено залесените гори, които есента като че бе подпалила. Небето се простираше като синя алея над пътя, а сянката на олдсмобила препускаше край шосето.

— Божичко, толкова е красиво — обади се Лоуис. — Нали, Ралф?

— Да.

— Знаеш ли какво ми се иска повече от всичко на света?

Той поклати глава.

— Да можехме да спрем край пътя — да оставим колата и да влезем в гората. Да намерим полянка, да седнем на слънце и да гледаме облаците. Ти да казваш: „Виж онзи, Лоуис, прилича на кон.“ А аз да отвръщам: „Я виж там, Ралф, като човек с метла е.“ Би било прекрасно, нали?

— Да — отвърна Ралф. Отляво забеляза просека в гората — стълбовете на далекопровода сякаш се спускаха по склона с маршова стъпка като войници. Жиците блестяха като сребро на утринното слънце, ефирни като паяжини. Стълбовете бяха потънали в червеникави преспи от смрадлика, а когато вдигна поглед, Ралф забеляза един ястреб да се носи по въздушното течение, невидимо като света на аурите.

— Да — повтори той. — Би било чудесно. Може би някога ще го направим. Само че…

— Какво?

— „Всяко нещо, с което се захващам, го претупвам, за да започна друго.“

Тя изгледа стреснато.

— Ама че абсурд!

— А-ха. Мисля, че повечето верни неща са абсурдни. Това е от една стихосбирка, която се нарича „Нощи в гробището“. Дорънс Марстелър ми я даде в същия ден, когато се беше промъкнал у нас и беше пъхнал оня спрей в джоба на якето ми.

Хвърли поглед в огледалото за обратно виждане — последните километри от шосе № 33 се разстилаха като черна лента сред пламналата гора. Слънчевите лъчи блещукаха по някаква никелирана повърхност. Кола. А може би две-три, които бързо ги настигаха.

— Стария Дор — замислено рече Лоуис.

— Да. Знаеш ли, Лоуис, струва ми се, че той също е замесен.

— Може би. Щом Ед е особен случай, може пък Дорънс да е като него.

— Да, и на мен ми мина през ума. Но най-интересното е — имам предвид Дор, а не Ед — че Клото и Лахезис май не знаят за него. Сякаш няма нищо общо с тях.

— Какво искаш да кажеш?

— Не съм много сигурен. Но господин К. и господин Л. изобщо не споменаха за него, а това… това изглежда…

Погледна в огледалото. Зад другите коли се беше появила четвърта, но бързо ги настигаше, а на покривите на по-близките три Ралф видя сини полицейски лампи. Запита се дали отиват към Нюпорт.

„Може би ни преследват нас — предположи наум той. — Може би въпреки внушението на Лоуис онази Ричардс си е спомнила за посещението му.“

Само че полицията едва ли би изпратила четири коли след двама люде на почтена възраст в раздрънкан олдсмобил. Изведнъж пред очите му изникна образът на Хелън. Стомахът му се сви, докато отбиваше встрани от пътя.

— Ралф? Какво… — После Лоуис чу воя на сирените и се извърна на седалката с изпълнени с тревога очи. Първите три полицейски коли профучаха покрай тях с повече от сто и трийсет километра в час, посипвайки олдсмобила с прахоляк, а след тях нападалите шумолящи листа се извиха във въздуха като танцуващи дервиши.

— Ралф! — извика Лоуис. — Ами ако в „Хай Ридж“ става нещо? Там е Хелън! Хелън с детето си!

— Зная — отвърна той, а когато и четвъртата кола профуча покрай тях с такава скорост, че олдсмобилът се полюшна и Ралф отново усети вътрешното примигване. Посегна към скоростния лост, но ръката му увисна във въздуха на десет сантиметра от него. Беше приковал поглед далеч в хоризонта. Петното, което висеше там, не беше толкова наситено, колкото отвратителният черен чадър над Административния център, но той знаеше, че това е същото нещо — смъртен покров.

3.

— По-бързо! — крещеше Лоуис. — По-бързо. Ралф!

— Не мога — извика той. Стискаше здраво зъби и речта му беше почти неразбираема. — Газта е до дупка.

„Освен това — мислено добави той, — не съм карал толкова бързо от тридесет и пет години насам и умирам от страх.“

Стрелката на скоростомера трептеше след чертичката за сто и трийсет — гората се плъзгаше край тях като калейдоскоп от червено, жълто и винено; шумът под капака на двигателя вече не беше просто потропване — там сякаш се бяха събрали десетина ковачи, които блъскаха по наковалните си. Въпреки това новите три полицейски коли, които Ралф забеляза в огледалото, ги настигаха с лекота.

Отпред имаше остър завой. Напук на всички инстинкти кракът на Ралф не беше на спирачния педал. Като навлязоха в завоя, все пак отпусна газта… но задницата на колата се поднесе и Ралф отново натисна педала. Беше се прегърбил над волана, бе прехапал долната си устна, а очите му бяха изцъклени от напрежение. Задните гуми изскърцаха, Лоуис политна към него. Ралф бе впил пръсти във волана и чакаше всеки момент колата да се преобърне. Само че олдсмобилът беше един от последните истински детройтски зверове — широк, тежък и нисък. Взе завоя, а в далечината отляво Ралф видя тухлена селска къща. Зад нея имаше два хамбара.

— Ралф, ей там е отбивката!

— Виждам.

Новопоявилите се полицейски коли ги бяха настигнали и вече ги изпреварваха. Ралф сви вдясно, като се молеше да не го блъснат. Ала автомобилите профучаха покрай олдсмобила, завиха наляво и потеглиха по възвишението към „Хай Ридж“.

— Дръж се, Лоуис.

Олдсмобилът едва не полегна наляво, когато Ралф зави по шосето, което с Каролин наричаха „градинския път“. Ако тясното шосе бе асфалтирано, огромната кола сигурно щеше да се претърколи като каскадьорските автомобили във филмите. Ала олдсмобилът само подскочи по-рязко и вдигна във въздуха облаци прахоляк. Лоуис изпищя с тъпичък, задавен гласец.

— Давай! — Тя махна нетърпеливо към пътя отпред и в този миг толкова заприлича на Каролин, сякаш Ралф виждаше призрак. Питаше се как ли Карол, която през последните пет години от живота си непрекъснато го подканяше да шофира по-бързо, би приела тази разходка извън града. — Не ми обръщай внимание! Гледай пътя!

В този миг по шосето свърнаха още няколко полицейски коли. Колко ли бяха? Ралф не знаеше, беше престанал да ги брои. Сигурно десетина. Отдръпна се толкова, че десните колела на олдсмобила едва не влязоха в канавката и новите подкрепления — три коли с надписи отстрани „ПОЛИЦИЯ ДЕРИ“ и две патрулни коли на щатската полиция — профучаха покрай тях, отново засипвайки ги с камъчета и прах. Ралф забеляза в една от тях цивилен полицай, който му махаше, но след това олдсмобилът потъна в жълт облак прахоляк. При мисълта за Хелън и Нат старецът потисна поредния, още по-силен от досегашните порив да натисне спирачката. След миг обаче отново виждаше шосето пред себе си.

— Оня полицай ти махаше, нали? — обади се Лоуис.

— И още как.

— Няма да ни пуснат дори да припарим до „Хай Ридж“. — Тя гледаше ужасено черното петно на върха на хълма.

— Ще се доближим колкото е необходимо. — Той надникна в огледалцето и провери дали не се задават още коли, но видя само пушилката над пътя.

— Ралф?

— Какво?

— Виждаш ли цветовете?

Той я изгледа изпод око. Все още му се струваше красива, фантастично млада, но от аурата й нямаше и следа.

— Не — отвърна. — А ти?

— Не зная. Още виждам онова. — Посочи през предното стъкло към тъмното петно над хълма. — Какво е? Ако не е смъртен покров, какво е тогава?

Той понечи да й каже, че е пушек и че там горе има само едно, което може да гори, но преди да изрече и дума, от двигателя на олдсмобила се разнесе оглушителен трясък. Капакът подскочи и дори се огъна на едно място, сякаш отвътре го блъсна юмрук. Колата подскочи напред, сякаш изхълца — после светна червената лампичка и двигателят угасна.

Ралф насочи олдсмобила към банкета, а когато колелата се озоваха на ръба на канавката, го обзе силно чувство, че току-що е завършил кариерата си като шофьор. Тази мисъл не породи у него дори капчица съжаление.

— Какво стана? — извика Лоуис.

— Откъсна се щанга. Май ще се наложи да изкачим хълма пеш.

4.

От запад подухваше студен ветрец, а като излязоха от колата, усетиха силния мирис на дим. Извървяха последния половин километър мълчаливо, хванати за ръце. Когато видяха първата патрулна кола на щатската полиция, препречила пътя, димът вече се стелеше на талази над гората и Лоуис едва дишаше.

— Как си, Лоуис?

— Добре — задавено промълви тя. — Само че килограмите ми са много…

Па-па-пси разнесоха се пистолетни изстрели иззад колата, препречила пътя. Последва дрезгав, учестен кашлящ звук, който Ралф лесно разпозна от телевизионните репортажи за гражданските войни в Третия свят и за пътните престрелки в Америка — някой стреляше с автоматично оръжие. Последваха нови пистолетни изстрели, сетне откоси от картечница. Дочу се писък, от който на Ралф му се прииска да си запуши ушите. Заприлича му на женски писък, но изведнъж си спомни нещо, което досега му бе убягвало — името на жената, която Джон Лийдекър бе споменал. Сандра Маккей.

Незнайно защо тази мисъл го изпълни с ужас. Опитваше се да си внуши, че дори гласовете на мъжете звучат понякога като женски, когато те изпитват силна болка — но знаеше истината. Малоумниците на Ед бяха предприели атака срещу „Хай Ридж“. Зад тях долетя нов вой на сирена. Миризмата на дим стана още по-нетърпима. Лоуис го изгледа ужасено и спря да си поеме дъх. Ралф погледна към върха на хълма и забеляза сребристата пощенска кутия встрани на пътя. На нея, разбира се, нямаше име — жените, които стопанисваха „Хай Ридж“, бяха положили усилие да останат в анонимност, което днес несъмнено им беше от голяма полза. Знаменцето над кутията се вееше. Някой бе оставил писмо за раздавача. Ралф си спомни за писмото, което той бе получил от „Хай Ридж“, от Хелън — предпазливо, но изпълнено с надежда.

Отново се разнесе вой на рикоширал куршум. Трошене на стъкло. Вик, предизвикан от гняв или от силна болка. Пращене на ядни пламъци, поглъщащи сухи дърва. Ралф съгледа тъмните очи на Лоуис, приковани в него — та нали той е мъжът, а тя е била възпитана да вярва, че мъжете знаят какво да направят в подобна ситуация.

„Ами тогава направи нещо! — мислено си заповяда той. — За Бога, направи нещо!“ Но какво? Какво?

— ПИКЪРИНГ! — разнесе се усилен от мегафон глас откъм горичката млади смърчове, високи колкото елхички. Ралф вече виждаше червените искрици и оранжевите езици на пламъците сред плътната пелена от дим, която се стелеше над дърветата. — ПИКЪРИНГ! ТАМ ИМА ЖЕНИ И ДЕЦА! ПУСНИ НИ ДА СПАСИМ ЖЕНИТЕ!

— Той знае, че са жени — измърмори Лоуис. — Не разбират ли, че знае? Те глупаци ли са, що ли?

В отговор на полицая с мегафона се разнесе странен треперлив звук и на Ралф му отне секунда-две, докато осъзнае, че това е налудничав смях. Отново избухна оглушителният трясък на автоматичните оръжия. Отвърна му залп от пистолетни изстрели и картечни откоси.

Лоуис впи ледени пръсти в ръката му.

— Какво ще правим сега?

Ралф погледна сивкавочерния пушек, който се стелеше на талази над дърветата, после извърна очи към полицейските коли, летящи по шосето към върха на хълма — и най-после отново към бледото, напрегнато лице па Лоуис. Съзнанието му се бе поизбистрило — не много, но достатъчно, за да проумее, че въпросът й има един-единствен отговор.

— Отиваме там — отсече той.

5.

Внезапно усети примигването. Пламъците, които подскачаха над смърчовата горичка, се превърнаха от оранжеви в зелени. Пукотьт позаглъхна — сякаш в затворена кутия гърмяха капси. Без да изпуска ръката на Лоуис, Ралф я поведе напред, заобикаляйки патрулната кола, която препречваше пътя.

Новопристигналите спираха зад нея. Почти в движение от тях на изскачаха мъже в сини униформи. Неколцина носеха автомати, повечето носеха бронирани жилетки. Един от тях премина като вятър право през Ралф, който не успя да се отдръпне навреме: млад мъж на име Дейвид Уилбърт, който подозираше жена си в любовна връзка с шефа й от агенцията за недвижими имоти. Въпросът за съпругата му обаче беше изместен на заден план (или поне временно) в съзнанието на Дейвид Уилбърт от нетърпимата нужда да облекчи мехура си, както и от непрестанно повтарящото се заклинание, което се гърчеше в съзнанието му като змия:

[Няма да се изложиш, няма да се изложиш, няма, няма, няма,]

— ПИКЪРИНГ! — отново извика усиленият от мегафона глас и Ралф откри, че буквално усеща думите в устата си като сребърни камъчета. — ПРИЯТЕЛИТЕ ТИ СА МЪРТВИ, ПИКЪРИНГ! ХВЪРЛИ ОРЪЖИЕТО И ИЗЛЕЗ НА ДВОРА! НЕКА СПАСИМ ЖЕНИТЕ!

Ралф и Лоуис, невидими за тичащите мъже, се приближиха до скупчените полицейски коли, спрели точно там, където пътят преминаваше в алея, от двете страни на която имаше сандъчета със засадени цветя.

„Личи си, че тук е пипала женска ръка“ — ни в клин, ни в ръкав си помисли Ралф.

Алеята водеше към бяла селска къща. Постройката беше триетажна, с две крила, а по цялата й дължина се простираше веранда, която откриваше фантастична гледка на запад към мътните сини очертания на планините. В този дом някога живееше семейство Барет и въртеше търговия с ябълки, а от известно време насам тук се бяха приютили десетина малтретирани, уплашени жени, но на Ралф му бе достатъчен само един поглед, за да разбере, че от днес повече никой няма да живее тук. Южното крило бе обгърнато от пламъци, които вече поглъщаха и верандата; от прозорците се подаваха огнени езици, лакомо облизваха стрехите и изхвърляха във въздуха шинделите[1], раздробени на пламтящи тресчици. В отсрещния край на верандата гореше тръстиков люлеещ се стол. На една от дръжките му беше преметнат недоплетен шал; забучените в него игли блестяха, нажежени до бяло. Отнякъде се разнасяше непрестанното налудничаво дрънчене на звънчета.

На стълбите на верандата лежеше по гръб мъртва жена със зелен дочен панталон и пилотско яке и очите й се взираха в небето през окървавените стъкла на очилата й. Тя стискаше пистолет, а по средата на тялото й зееше грозна черна дупка. На парапета в северния край на верандата беше провесен някакъв мъж, единият му крак беше подпрян на сгъваемата градинска скамейка. И той носеше дочен панталон и пилотско яке. В цветната леха под него се търкаляше пушка. По пръстите му се стичаше кръв. За свръхчувствителния поглед на Ралф капките изглеждаха черни и мъртви.

„Фелтън — каза си той. — Ако полицаите продължават да крещящ на Пикъринг — и ако Пикъринг е вътре — знача това ще да е Франк Фелтън. А Сюзан Дей? Ед е някъде по крайбрежието — Лоуис като че ли беше убедена в това, и, струва ми се, е права — но ако Сюзан Дей е вътре? Божичко, възможно ли е?“

Изглеждаше възможно, но това нямаше значение — не и сега. Хелън и Натали почти със сигурност бяха в сградата заедно с още Бог знае колко други безпомощни, измъчени жени и именно това имаше значение.

От вътрешността на къщата се разнесе трясък на счупено стъкло, последвано от тиха експлозия — почти като хълцукане. Иззад прозорците лумнаха нови пламъци.

„Бомби — помисли си той. — На Чарли Пикъринг най-после му падна случай да хвърли две-три. Какъв късмет.“

Ралф не знаеше колко полицаи се прикриват зад колите, скупчени в началото на алеята — сигурно поне тридесет — но веднага забеляза двамата, които бяха арестували Ед Дипно.

Крис Нел беше приклекнат зад предното колело на полицейската кола от Дери, а до него на коляно се беше отпуснат Джон Лийдекър. По мегафона говореше Нел и когато Ралф и Лоуис се доближиха до полицейската засада, младежът хвърли поглед към Лийдекър. Детективът кимна, посочи къщата, после направи жест, който Ралф разчете лесно: „Внимавай.“ Но в аурата на Крис Нел прочете нещо друго, по-тревожно — младият мъж беше прекалено екзалтиран, за да внимава. И в същия миг, сякаш мисълта на Ралф го накара да се случи, аурата на Крис започна да изменя цвета си. Със зловеща бързина тя премина от бледосинъо през тъмносиво до черно.

— ОТКАЖИ СЕ, ПИКЪРИНГ! — викна Нел, без да знае, че вече е жив мъртвец.

В стъклото на един прозорец на долния етаж с трясък се вряза прикладът на карабина, след което пак се скри. В същия миг прозорчето над входната врата се пръсна на парчета и по верандата се посипаха стъкла. През дупката лумнаха пламъци. Секунда по-късно зейна и самата врата, сякаш под натиска на невидима ръка. Нел пропълзя напред, вероятно уверен, че стрелецът най-после е решил да се предаде.

Ралф, изкрещя: [Дръпни го обратно, Джони! ДРЪПНИ ГО!]

Карабината отново се подаде, но този път с дулото напред.

Лийдекър посегна да дръпне Нел за яката, но прекалено бавно. Пушката избълва бърз кашлящ залп и Ралф чу металическото понк! понк! понк! от куршумите, които надупчиха тънката ламарина на полицейската кола. Аурата на Крис Нел вече беше абсолютно черна — беше се превърнала в смъртен покров. Куршумът го уцели във врата, той се изтръгна от хватката на Лийдекър и се просна насред двора, а кракът му конвулсивно потръпна. Мегафонът се изтърколи от ръката му и силно изпращя. Иззад една от другите коли някой изкрещя от изненада и ужас. Писъкът на Лоуис беше много по-силен.

По земята около Нел продължиха да валят куршуми, които отскачаха и обсипваха крачолите на синята му униформа с черни дупчици. Ралф почти не виждаше човека, който се задушаваше в смъртния покров — младежът се опитваше да се претърколи настрани и да се изправи. В отчаяните му усилия имаше нещо неизказано зловещо — на Ралф му се струваше, че гледа как оплетено в мрежа същество се дави в отвратителна плитка локва.

Лийдекър се втурна иззад полицейската кола и когато пръстите му изчезнаха в черната мембрана, полепнала по Крис Нел, Ралф сякаш чу гласа на стария Дор: „На твое място повече не бих го докоснат — не виждам ръцете ти.“

Лоуис: [Недей! Той е мъртъв, вече е мъртъв!]

Дулото на карабината, която стърчеше от прозореца, отново се насочи към Лийдекър; мъжът, който държеше пушката, явно не се впечатляваше — и очевидно беше недостижим за тях — от писъка на куршумите, които изстрелваха към него другите полицаи. Ралф вдигна ръка и я спусна рязко като каратист, но този път вместо лъч от пръстите му излезе нещо, което приличаше на голяма синя сълза. Тя се разстла по лимонено-жълтата аура на Лийдекър точно в мига, когато човекът от прозореца откри огън. Няколко куршума се забиха в дървото зад Лийдекър и във въздуха се разхвърчаха трески от кората, оставяйки черни дупки в жълтеникавобялата дървесна тъкан, която се подаде отдолу. Третият уцели синкавата гъба, която покриваше аурата на Лийдекър; за миг точно до лявото слепоочие на следователя припламна тъмночервена искрица и се чу тихо изсвистяване — куршумът или беше рикоширал в нещо, или отскочи, както отскачат плоските камъчета по повърхността на езеро.

Лийдекър издърпа Нел зад колата, погледна го, после отвори дясната врата и го хвърли на предната седалка. Ралф вече не го виждаше, но го чу да крещи по радиостанцията на някого, като искаше да знае къде, по дяволите, са линейките.

Отново се разнесе трясък от счупено стъкло и Лоуис панически сграбчи ръката на Ралф, посочвайки му нещо — по двора се търкаляше тухла. Беше излетяла откъм северното крило от нисък тесен прозорец точно над земята.

— Помощ! — изписка женски глас още докато мъжът с карабината инстинктивно стреляше по търкалящата се тухла, от която се заиздига червен прахоляк. Нито Ралф, нито Лоуис бяха чували някога преди този глас, извисен до писък, но въпреки това веднага го разпознаха — това беше Хелън Дипно. — Помощ! В избата сме! Имаме деца! Моля ви, не ни оставяйте да изгорим, ИМАМЕ ДЕЦА!

Ралф и Лоуис се спогледаха с разширени от ужас очи и се втурнаха към къщата.

6.

Двама души в униформи, по-скоро прилични на ръгби-нападатели, отколкото на полицаи с огромните си бронирани жилетки, се втурнаха с вдигнати пушки иззад една от колите право към верандата. Докато пресичаха двора по диагонал, Чарли Пикъринг се надвеси от прозореца, продължавайки да се смее налудничаво, а побелялата му коса бе щръкнала във всички посоки. Полицаите откриха по него огън, от черчевето на прозореца върху му се посипа дъжд от тресчици и куршумите изкъртиха ръждясалата стреха над главата му — тя се строполи на верандата — но нито един куршум не го улучи.

„Как е възможно да не го уцелят? — питаше се Ралф, докато с Лоуис се изкачиха на верандата, обхваната от лимоненожълтите пламъци, които бълваха от отворената врата. — Исусе Христе, стрелят почти от упор, как е възможно куршумите да не го ловят?“

Само че знаеше как е възможно… и защо. Клото му беше казал, че и Атропос, и Ед Дипно са заобиколени от сили, които са зли, но ги покровителстват. Навярно същите сили сега пазят Чарли Пикъринг, точно както Ралф спаси Лийдекър, когато детективът се подаде, за да издърпа колегата си зад прикритието на колата.

Пикъринг откри огън по щатските специални части. Целеше се ниско в краката им, при което бронираните жилетки бяха безполезни. Единият полицай се свлече на земята, а другият изпълзя обратно, пищейки, че са го уцелили, уцелили, мамка му, уцелили са го лошо.

— Барбекю! — крещеше Пикъринг от прозореца с пискливия си хилещ се глас. — Барбекю! Барбекю! Шишче! Изгорете тия кучки! Огън Господен! Свещен огън Господен!

Отново се разнесоха писъци и като сведе очи, Ралф видя нещо ужасяващо — измежду дъските на верандата като пара се процеждаха шарени сияния, засенчени от аленочервения блясък, който се издигаше над тях… и ги обгръщаше. Този кървавочервен силует не беше съвсем като гъбата, която се беше образувала над зеленото момче и оранжевото момче на паркинга пред „Червената ябълка“, но Ралф предположи, че е много близък до него — единствената разлика беше, че тази фигура бе породена от страх, а не от гняв или жажда за насилие.

— Барбекю! — викаше Чарли Пикъринг, а после закряска нещо за убиване на дяволските изчадия.

Изведнъж Ралф го възненавидя повече от когото и да било другиго през целия си живот.

[Хайде, Лоуис — хайде да му видим сметката на тоя идиот.]

Хвана я за ръката и я повлече в горящата къща.

[1] Дъсчици, употребявани вместо керемиди. — Б. пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

1.

Озоваха се в централното антре, което водеше към задната част на къщата, и сега цялото бе потънало в пламъци. За Ралф те бяха яркозелени, а когато с Лоуис нагазиха сред тях, му се сториха някак хладни — сякаш минаваха през прозрачни мембрани, изпълнени с ментол. Пукотът на горящата къща беше приглушен, шумът от стрелбата бе вече толкова слаб, сякаш си под водата и чуваш гръмотевица… и сега се чувстваха точно така, реши Ралф — като под водата. С Лоуис бяха невидими същества, които плуваха през огнена река.

Посочи вратата отдясно и въпросително погледна спътницата си. Тя кимна. Посегна към дръжката и изкриви лице от погнуса, когато пръстите му минаха през нея. Толкова по-добре, разбира се — ако наистина бе успял да сграбчи проклетото нещо, щеше да остави няколко пласта кожа по медната топка като следи от сажди.

[Трябва да минем през нея, Ралф!]

Той я изгледа, прочете в очите й много страх и тревога, но не и паника, и кимна. Преминаха през вратата заедно, точно в мига, когато полилеят насред антрето се сгромоляса на пода сред трясък на разбити стъклени висулки и дрънчащи железни вериги.

Зад вратата имаше приемна и гледката накара стомахът на Ралф да се свие от ужас. Две жени бяха подпрени на стената точно под огромен плакат на Сюзън Дей, издокарана с дънки и каубойска риза („НЕ МУ ПОЗВОЛЯВАЙ ДА ТИ ВИКА «БЕБЧО». ОСВЕН АКО ИСКАШ И ТАКА ДА СЕ ОТНАСЯ С ТЕБ“ — препоръчваше надписът). И двете бяха простреляни в главата от упор — тапетите на цветенца и бродираните каубойски ботуши на Сюзън Дей бяха оплескани с мозък и костици. Едната жена беше бременна. Другата беше Гретхен Тилбъри.

Ралф си припомни деня, когато двете с Хелън бяха дошли да го предупредят и му бяха дали флаконче с надпис „Телохранител“; в същия този ден Гретхен му се бе видяла красива… но, разбира се, тогава изящно оформената й глава все още беше непокътната, а хубавата руса коса не беше обгорена от барут. Петнадесет години, след като се бе спасила от съпруга си, друг мъж бе опрял пистолет в челото й и с един изстрел я бе изпратил на другия свят. Никога повече нямаше да обяснява на своите посестрими откъде е белегът на лявото й бедро.

В един ужасен миг на Ралф му се стори, че ще припадне. Съсредоточи се и се овладя, мислейки за Лоуис. Аурата й бе придобила тъмночервен цвят. По нея препускаха назъбени черни линии. Приличаха на кардиограма на човек, претърпял инфаркт.

[О, Ралф! О, Ралф, Боже мили!]

В другия край на къщата нещо избухна с такава сила, че можеше да отвори вратата, през която току-що бяха минали. Ралф предположи, че е бутилка с газ или бутилки… не че в този момент имаше особено голямо значение. От антрето долетяха горящи парчета тапет, огънят лакомо засмука въздуха от стаята и от течението завесите и остатъците от коса по главата на Гретхен Тилбъри се накъдриха. За колко ли време огънят ще превърне жените и децата в избата в препечени филийки? Ралф не можеше да си отговори, но подозираше, че и това не е особено важно — хората, залостени долу, щяха да се нагълтат с дим и да се задушат много преди да изгорят.

Лоуис ужасено се взираше в мъртвите жени. По страните й се търкаляха сълзи. От мокрите следи струеше призрачна сива светлина, наподобяваща пара, която се издига над късче сух лед. Ралф я преведе през приемната до затворената двойна врата отсреща, поспря за миг, колкото да си поеме дълбоко въздух, после я прегърна през кръста и смело пристъпи напред. За миг стана тъмно като в рог и не само носът му, но сякаш цялото му тяло се пропи със сладкия аромат на стърготини, после се озоваха в съседната стая — най-северната в цялата къща. Може би някога тук се е помещавал кабинет, но впоследствие помещението е било превърнато в зала за групова терапия. В средата десетина сгъваеми стола бяха подредени в окръжност. На стените висяха плакати с надписи от рода на „ДОКАТО НЕ СЕ НАУЧА САМА ДА СЕ УВАЖАВАМ, НЕ МОГА ДА ОЧАКВАМ УВАЖЕНИЕ ОТ НИКОГО“. На черната дъска в единия край някой беше изписал с главни печатни букви „НИЕ СМЕ СЕМЕЙСТВО, ВСИЧКИТЕ МИ СЕСТРИ СА С МЕН“. Точно до нея, приклекнал до прозореца, който гледаше към верандата, също с бронирана жилетка, навлечена върху фланелката със Снупи, която Ралф би разпознал навсякъде, стоеше Чарли Пикъринг.

— Опечете всички проклети жени! — извика той. Край рамото му изсвистя куршум; друг се заби в рамката на прозореца и откърти тресчица, която улучи стъклата на очилата му с рогова рамка. Ралф вече бе убеден, че някой го пази. — Лезбийски шишчета! Дайте им от собственото им лекарство! Да видят как е на вкус!

[Стой настрана, Лоуис — стой там и не мърдай.]

[Какво ще правиш?]

[Ще се погрижа за него.]

[Не го убивай, Ралф! Моля те, не го убивай!]

„Я защо не? — горчиво се запита Ралф. — Ще направя услуга на света.“

Това бе вярно, без съмнение, но нямаше време за разправии.

[Добре, няма да го убивам! Остани на това ниво, Лоуис — прекалено много куршуми хвърчат тук, за да рискуваме да слезем и двамата.)

И още преди тя да отвърне, Ралф се напрегна, извика примигването и се озова на нивото на Мимолетните. Този път това стана толкова бързо и толкова рязко, че чак свят му се зави, сякаш беше скочил от втория етаж върху плоча от бетон. Цветовете избледняха, но на тяхно място се появи шумът — пращенето на огъня, вече не приглушено, а съвсем ясно и близко; трясъкът на пушечни изстрели; пукотът от бързи последователни пистолетни изстрели. Въздухът имаше вкус на сажди, а в стаята беше ужасно горещо. Покрай ухото на Ралф изжужа нещо като насекомо. Навярно бе мухичка 45-ти калибър.

„Побързай, миличък — посъветва го Каролин. — На това ниво уцелят ли те, куршумите убиват, не забравяй.“ Няма да забрави.

Притича приведен до Пикъринг, който беше с гръб към него. Под краката му хрущяха стъкла и разпилени трески, но лудият не се обърна. Освен автоматичното оръжие, с което стреляше, в колана му беше затъкнат револвер, а до левия му крак имаше войнишки сак. Беше отворен и вътре стърчаха няколко бутилки, запушени с мокри парцали.

— Смърт на кучките! — крещеше Пикъринг, засипвайки двора с нов дъжд от куршуми. Измъкна пълнителя, повдигна блузата си и отдолу се показаха още три-четири пълнителя, затъкнати в колана му. Ралф се пресегна в отворената торба, сграбчи една от пълните с бензин бутилки и удари Пикъринг по главата. Чак тогава видя защо онзи не се обърна, докато го приближаваше — в ушите му имаше заглушителни тапи. Ралф няма време да разсъди колко иронично е всъщност тръгналият на самоубийска мисия да си дава труд да си опази слуха, защото в този миг бутилката се разби в слепоочието на Пикъринг и кехлибарената течност го заля. Той политна назад, притискайки с ръка главата си, която беше порязана на две места. Кръвта се стичаше през дългите му пръсти — пръсти, които подхождат на пианист или художник, рече си Ралф. Обърна се, очите му зад оплесканите стъкла на очилата бяха разширени от ужас, а косата му бе щръкнала още повече, придавайки му карикатурния вид на човек, който току-що е ударен от мълния.

— Ти! — изкрещя той. — Дяволът те праща, центурион! Безбожен убиец на бебета!

Ралф си спомни за двете жени в другата стая и отново го обзе ярост… само че думата „ярост“ изобщо не изразяваше истинските му чувства. Нервите му сякаш пламтяха под кожата. А в съзнанието му кънтеше мисълта:

„Едната беше бременна, та кой е убиец на бебета, едната беше бременна, та кой значи е убиец на бебетата…“

Покрай лицето му изсвистя нов куршум. Ралф не го забеляза. Пикъринг се опитваше да повдигне пушката, с която навярно бе убил Гретхен Тилбъри и бременната й приятелка.

Старецът грабна оръжието от ръцете му и го насочи към него. Пикъринг изкрещя от страх. Този звук подлуди Ралф още повече и той забрави за обещанието, което беше дал на Лоуис. Вдигна карабината с намерение да стреля в човека, който се гърчеше като червей до стената (в този напрегнат момент на никого от двамата не му дойде наум, че оръжието не е заредено), но преди да дръпне спусъка, стреснато забеляза поток светлина, която заструи във въздуха. Отначало потокът беше безформен и напомняше фантастичен калейдоскоп, чиито цветни стъкълца някак си са се изплъзнали от тръбата, после прие очертанията на жена; над главата й се виеше прозирна сива панделка.

[Не го убивай]

— Ралф, моля те, не го убивай!

За миг видя през нея черната дъска и прочете написаното тебешир изречение, сетне от цветната вихрушка постепенн изплуваха дрехите й, косата й и тя слезе при него. Пикъринг се втренчи в нея, онемял от ужас. Отново изкрещя, а войнишкият му панталон потъмня на чатала. Пъхна пръсти в устат си, сякаш да потисне крясъка си.

— Призак! Хенурион и призак!

Лоуис изобщо не му обърна внимание и сграбчи цевта на карабината.

— Не го убивай, Ралф! Недей!

Ралф изведнъж изпита гняв и към нея.

— Не разбираш ли, Лоуис? Той осъзнава какво е направил! Осъзнава го — прочетох го в дяволската му аура!

— Няма значение — промълви тя, като държеше цевта насочена към пода. — Не бива да постъпваме като тях.

— Но…

— Ралф, пари ми на пръстите.

— Добре, пусни я.

Оръжието падна между тях на земята, а Пикъринг, който през това време се бе свлякъл бавно по стената, захапал пръсти, без да отделя блестящите си изцъклени очи от Лоуис, се хвърли към карабината като гърмяща змия.

Ралф реагира инстинктивно — посегна към Пикъринг и сграбчи главата му. В същия миг в съзнанието му проблесна ярка мълния, подобна на увеличителната леща на гигантска лупа. Ралф полетя нагоре и за части от секундата се издигна на ниво, което досега не бяха достигали. Докато летеше нагоре, усети как през съзнанието му преминава невероятна сила и протича през ръцете му. В мига, когато пропадна на предишното ниво, чу гърмежа — кух, но подчертан звук, който нямаше нищо общо със звука от стрелбата навън.

Пикъринг потръпна и краката му се подвиха толкова рязко, че едната му обувка изхвърча. Той прехапа долната си устна, от която рукна кръв. За миг Ралф бе почти сигурен, че е видял как от настръхналата му коса изхвърчат сини искрички. После те изчезнаха и Пикъринг се плъзна надолу по стената. Изцъклените му очи се впериха в Ралф и Лоуис.

Тя изпищя. Отначало Ралф помисли, че пищи задето е причинил зло на Пикъринг, но забеляза, че тя се е хванала за главата. Парче горящ тапет бе паднало върху косата й и я бе подпалило.

Той я прегърна, заудря пламъците с едната си ръка, сетне я закри с тяло от поредния залп картечни и пистолетни изстрели. Бе опрял свободната си ръка на стената и изведнъж между средния и безименния му пръст като по магия се появи дупка от куршум.

[Качвай се, Лоуис! Качвай се веднага!]

Издигнаха се заедно, превръщайки се в цветен дим пред невиждащите очи на Чарли Пикъринг… след което изчезнаха.

2.

[Какво му направи, Ралф? За миг изчезна от погледа ми — а после… после той… какво направи с него?]

Тя гледаше Пикъринг, вкаменена от ужас. Безумецът седеше опрян на стената в почти същата поза като двете мъртви жени в съседната стая. Пред очите на Ралф върху устните му се появи голямо розово мехурче слюнка, уголеми се, после се пукна.

Той се извърна към Лоуис, прихвана ръцете й над лактите и мислено нарисува образ: електрическото табло в сутерена на къщата му на Харис Авеню. Нечии ръце го отварят, после бързо изключват всички шалтери. Не беше много сигурен дали това е най-верният образ — всичко се случи толкова бързо, че не беше сигурен в нищо — но му се струваше, че е близко.

Очите на Лоуис се поразшириха, сетне тя кимна. Погледна Пикъринг, после Ралф.

[Сам си го изпроси, нали? Ти не го направи нарочно.]

Ралф кимна. Изведнъж откъм сутерена отново долетяха писъци — писъци, които Ралф не бе сигурен, че чува.

[Лоуис?]

[Да, Ралф — веднага.]

Той улови дланите й точно както четиримата в болницата се бяха хванали в кръг, само че този път вместо нагоре, се спуснаха надолу, врязвайки се в пода, сякаш беше повърхността на басейн. За миг отново стана тъмно като в рог, сетне се озоваха в избата и бавно се заспускаха към мръсния циментов под.

Ралф забеляза смътните очертания на тръбите на парното; моторен снегорин, покрит с огромен найлон; градинарски сечива, подредени от едната страна на цилиндър с неясни очертания, вероятно бойлер; върху полиците на една от стените бяха наредени картонени кутии — сухи супи, боб, сос за спагети, кафе, найлонови чували за боклук, тоалетна хартия. Всички тези неща изглеждаха някак нереални и отначало Ралф си помисли, че това е поредният страничен ефект от „разходката“ до горните нива. После обаче разбра, че е обгърнат от гъст дим, който бързо изпълваше избата.

В единия край на помещението се бяха скупчили двадесетина души, повечето жени. Ралф забеляза и момченце на около четири години, вкопчило се за коленете на майка си (лицето на младата жена беше покрито с вече избледняващи синини, които на пръв поглед изглеждаха като резултат от злополука, но най-вероятно бяха причинени от побой), после съзря и по-голямо момиченце, което бе притиснало личице в корема на майка си… после видя Хелън. Тя държеше Натали на ръце и духаше в лицето на детето, сякаш можеше да я предпази от дима. Нат кашляше и скимтеше сподавено и отчаяно. Зад жените и децата Ралф видя прашни стъпала, които водеха нагоре в тъмното.

[Ралф? Трябва да слезем долу, нали?]

Той кимна, повика примигването и се закашля от лютивия дим. Озоваха се на най-долното стъпало точно пред хората, но реагира само момченцето, което беше обвило коленете на майка си с ръчички. В този миг Ралф бе убеден, че хлапето му е познато, само че представа нямаше къде го е виждал — онзи ден в края на лятото, когато ги бе забелязал с майка му да играят на топка в Строфорд Парк, в момента бе последното, за което можеше да си спомни.

— Мамо, виж! — обади се момченцето, посочи ги с пръст и се закашля. — Ангели!

В главата на Ралф прозвуча гласът на Клото — „Не сме ангели, Ралф“; после, без да изпуска ръката на Лоуис, се запромъква през дима към Хелън. Очите му вече смъдяха и сълзяха, а Лоуис кашляше. Хелън смаяно се взираше в него, без да го разпознае — като през онзи августовски ден, когато Ед я беше пребил от бой.

— Хелън!

— Ралф?

— Тия стълби, Хелън! Накъде водят?

— Какво правиш тук, Ралф? Как се озова… — Тя се закашля и се преви на две. Натали едва не изпадна от ръцете й, но Лоуис грабна пищящото дете точно навреме, преди майка му да е успяла да го изпусне.

Ралф погледна към жената до Хелън, но видя, че тя като че ли още по-малко осъзнава какво става, отново сграбчи Хелън и я разтърси.

— Накъде водят стълбите?

Тя погледна натам и отвърна:

— Към входа на избата. Само че няма смисъл. За-за… — Отново се преви, кашляйки сухо. Звукът странно наподобяваше пукота на автоматичната карабина на Чарли Пикъринг. — Заключено е — довърши тя. — Дебелата жена заключи. Катинарът беше в джоба й. Видях я как го слага. Защо го направи. Ралф? Откъде е знаела, че ще слезем тук?

„Че къде другаде сте могли да идете?“ — горчиво се запита Ралф, после се извърна към Лоуис.

— Виж какво можеш да направиш.

— Добре.

Тя му подаде пищящото дете и разбута скупчените жени. Доколкото Ралф можеше да види, Сюзън Дей не беше сред тях. В отсрещния край на избата част от тавана се срути сред рояк искри и ги лъхна адска топлина. Момиченцето, скрило лице в майка си, се разпищя.

Лоуис изкачи четирите стъпала и протегна длани като свещеник, който дава благословия. На светлината на танцуващите искри Ралф успя да различи наклонената сянка на входа на избата. Лоуис опря ръце до вратата. Отначало нищо не се случи, но в следващия миг тя изчезна, оставяйки след себе си разноцветен вихър. Разнесе се силна експлозия, сякаш избухна флакон под налягане, и Лоуис се върна. На Ралф му се стори, че в мига, когато тя се появи, забеляза бяло сияние, което пулсираше точно над главата й.

— Мамо, какво стана? — попита момченцето, което нарече Ралф и Лоуис „ангели“. — Какво беше това?

Но преди майка му да успее да отговори, купчината сгънати завеси, натрупани на една маса на пет-шест метра от жените, избухнаха в пламъци и в миг сякаш изрисуваха лицата на пленничките с оранжеви и черни сенки като за карнавал.

— Ралф! — викна Лоуис. — Помогни ми!

Той си проправи път след замаяните жени и се изкачи по стълбите.

— Какво да направя? — Гърлото му така пареше, сякаш си беше правил гаргара с керосин. — Не можеш ли да отвориш?

— Усетих как катинарът се счупи — усетих го със съзнанието си — само че вратата е прекалено тежка за мен! Сега е твой ред. Дай ми детето.

Той й подаде Нат, после натисна вратата. Доста беше тежка, но Ралф действаше само под влиянието на адреналина и когато опря в нея рамо и натисна, тя се отвори с трясък. Откъм тясното стълбище плисна поток светлина и нахлу чист въздух. В любимите филми на Ралф такива моменти обикновено биваха посрещани с възгласи на тържество и облекчение, но отначало нито-една от пленничките не издаде нито звук. Просто стояха безмълвни, гледаха със стьписани изражения квадратното късче синьо небе, което Ралф, сякаш по магия, бе сътворил в тавана на стаята.

„И после какво ще кажат? — питаше се той. — Ако наистина оцелеят сега, какво ще кажат после? Че хърбав мъж с рошави вежди и пълничка дама (но с красиви черни очи) са паднали насред избата сякаш от небето, разбили са катинара на вратата и са ги спасили?“

Отново ги погледна — странно познатото момченце го гледаше с огромни, сериозни очи. На нослето му имаше подобен на кукичка белег. Ралф предполагаше, че само то е видяло появата му с Лоуис, и знаеше точно какво ще каже — дойдоха едни ангели — един ангел и една ангелка — и ни спасиха. „Интересно заглавие за вечерните новини“ — мислено отбеляза той. Да, наистина. На Лизет Бенсън и Джон Къркланд ужасно ще им хареса.

Лоуис плесна с ръце.

— Хайде, приятели! Излизайте, преди да се подпалят варелите с бензин!

Жената с момиченцето тръгна първа. Вдигна разплаканото дете на ръце и се запрепъва по стълбите, кашляйки и подсмърчайки. Другите я последваха. Докато минаваше с майка си покрай Ралф, момченцето го изгледа с изпълнен с възхищение поглед и изтърси:

— Браво, мой човек.

Ралф му се ухили — не можа да сдържи усмивката си — а после посочи на Лоуис стълбите.

— Ако не съм объркал посоките, ще излезем зад къщата. Не ги пускай отпред. Ченгетата ще изпозастрелят половината, докато осъзнаят, че това са хората, които са дошли да спасяват.

— Добре — отвърна Лоуис.

Не зададе ни един въпрос, не изрече нито дума повече и в този миг Ралф я обичаше заради това. Тя веднага се заизкачва по стълбите, поспирайки само за миг, за да прехвърли Нат в другата си ръка и да сграбчи за лакътя една жена, която се спъна.

Ралф и Хелън останаха сами.

— Това Лоуис ли беше? — попита младата жена.

— Да.

— Тя ли взе Натали?

— Да. — Срути се още едно огромно парче от покрива на избата, отново се разхвърча рояк искри и по гредите към пещта на парното грациозно се плъзнаха огнени езици.

— Сигурен ли си? — Хелън се вкопчи в ризата му и се вторачи в него с подивели, подпухнали очи. — Сигурен ли си, че тя взе Нат?

— Сто процента. Да тръгваме.

Хелън се огледа, сякаш броеше нещо наум. Изглеждаше разтревожена.

— Гретхен! — възкликна тя. — И Мерилий! Трябва да намерим Мерилий, Ралф, тя е бременна в седмия месец!

— Горе е — каза Ралф и стисна китката на Хелън, която като че ли се канеше да слезе от стъпалата и да се върне в горящата изба. — Двете с Гретхен. Това ли са всички?

— Да, струва ми се.

— Добре. Хайде. Да излизаме оттук.

3.

Ралф и Хелън се измъкнаха от избата насред облак тъмносив дим, сякаш завършващ коронния номер на най-великия илюзионист в света. Действително се озоваха зад къщата до въжетата с прането. Рокли, панталони, бельо и чаршафи плющяха на свежия ветрец. Пред очите на Ралф искрица докосна един чаршаф и го подпали. От прозорците на кухнята на талази изскачаха пламъци. Горещината беше непоносима.

Хелън политна върху него — не припадна, но вече беше на края на силите си. Ралф я прихвана през кръста, за да не се строполи на земята. Тя безпомощно обви ръце около врата му, опитвайки се да каже нещо за Натали. После видя детето в ръцете на Лоуис и се поуспокои. Ралф я подхвана по-добре и я отнесе настрани. На земята забеляза парчетата от новия на вид катинар. Беше усукан по странен начин и пречупен на две, сякаш строшен от нечии нечовешки силни ръце.

Жените бяха скупчени на десетина метра по-натам, зад ъгъла на къщата. Лоуис ги беше спряла и им говореше нещо. Ралф смяташе, че с малко подготовка и повече късмет, като тръгнат да излизат, всичко ще бъде наред — стрелбата откъм полицейската засада не бе спряла, но беше поутихнала.

— ПИКЪРИНГ! — Гласът като че ли беше на Лийдекър, но по мегафона беше трудно да се прецени. — ЗАЩО ПОНЕ ВЕДНЪЖ ПРЕЗ ЖИВОТА СИ НЕ НАПРАВИШ НЕЩО СМИСЛЕНО И НЕ ИЗЛЕЗЕШ, ДОКАТО ВСЕ ОЩЕ МОЖЕШ?

Долетя воят на още сирени, сред които се открояваха характерните трели на линейки. Ралф отведе Хелън при другите жени. Лоуис й подаде Нат, после се обърна по посока на високоговорителя, сви длани на фуния и извика:

— Ехей! Ехей, вие там, може ли…

Гласът й секна и тя се разкашля толкова силно, че едва не се задави, преви се на две, опряла длани на коленете си, а от подлютените й от дима очи рукнаха сълзи.

— Лоуис, как си? — попита Ралф. С крайчеца на окото си забеляза как Хелън покри личицето на Нат с целувки.

— Добре съм — отвърна тя и изтри сълзите си. — Това е от проклетия пушек. — Тя отново сви шепи около устата си. — Чувате ли ме?

Стрелбата беше утихнала, от време на време прозвучаваше по някой самотен пистолетен изстрел. „И въпреки това — мислеше си Ралф, — един заблуден куршум може да убие някоя невинна жена.“

— Лийдекър! — викна той, също свивайки шепи пред устата си. — Джон Лийдекър!

Затишие, сетне гласът по мегафона издаде заповед, която зарадва Ралф.

— СПРЕТЕ СТРЕЛБАТА!

Последен изстрел, настъпи пълна тишина, в която се чуваше само пращенето на пламъците.

— КОЙ ГОВОРИ? ПРЕДСТАВИ СЕ!

Но Ралф сметна, че и без това имат достатъчно проблеми.

— Жените са тук! — отново викна той, и този път и на него му се наложи да потисне пристъпа на кашлица. — Пращам ги отпред!

— НЕ, НЕДЕЙ! — отвърна Лийдекър. — В ПОСЛЕДНАТА СТАЯ НА ДОЛНИЯ ЕТАЖ ИМА ВЪОРЪЖЕН МЪЖ! ВЕЧЕ УБИ НЯКОЛКО ДУШИ!

При тези думи една от жените изстена и скри лице в дланите си.

Ралф се прокашля, въпреки че изпитваше парене в гърлото си — в този миг му се струваше, че би дал пенсията до края на живота си за леденостудена бутилка кока-кола — и изкрещя в отговор:

— Не се тревожи за Пикъринг! Пикъринг е…

Само че какво точно му имаше на Пикъринг? Дяволски добър въпрос, нали?

— Пикъринг е в безсъзнание! Затова и престана да стреля! — викна застаналата до него Лоуис. Ралф не беше убеден, че думата „безсъзнание“ напълно описва състоянието на Пикъринг, но засега бе достатъчна. — Жените излизат покрай къщата с вдигнати ръце! Не стреляйте! Потвърдете, че няма да стреляте!

Миг тишина. После:

— НЯМА ДА СТРЕЛЯМЕ, НО СЕ НАДЯВАМ, ЧЕ ЗНАЕТЕ КАКВО ГОВОРИТЕ, ГОСПОЖО.

Ралф кимна на майката с момченцето.

— Хайде, вървете.

— Сигурни ли сте, че няма да ни направят нищо лошо? — Избледняващите синини по младото й лице (което се стори на Ралф смътно познато) навеждаха на мисълта, че въпроси като кой може или няма да направи нищо лошо на нея или на сина й, са я вълнували през целия й живот. — Сигурни ли сте?

— Да — отвърна Лоуис, все още просълзена, продължавайки да кашля. — Просто вдигнете ръце. Нали можеш да вдигнеш ръце и ти, я виж какво голямо момче си?

Ръчичките на детето се стрелнаха нагоре с ентусиазма на ветеран в играта на стражари и апаши, но блестящите му очи нито за миг не се отделяха от лицето на Ралф.

„Розови рози — помисли си Ралф. — Ако виждах аурата му, на цвят щеше да бъде точно такава.“ Не беше много сигурен интуиция ли е това или спомен, но знаеше, че не греши.

— А онези в къщата? — попита друга жена. — Ако те започнат да стрелят? Бяха въоръжени.

— Няма повече да стрелят — отвърна Ралф. — Хайде, вървете. Майката на момченцето отново му хвърли подозрителен поглед, после сведе очи към детето.

— Готов ли си, Пат?

— Да! — викна Пат и се ухили.

Майка му кимна и вдигна едната си ръка. С другата закрилнически обгърна раменете му — жест, който трогна Ралф. Така прегърнати, те свиха зад ъгъла.

— Не стреляйте! — викаше тя. — Излизаме с вдигнати ръце и водя детето си, не стреляйте!

Другите изчакаха за миг, сетне жената, която беше закрила с длани лицето си, също се отправи натам. Онази с момиченцето тръгна с нея (носеше детето, а то послушно бе вдигнало ръце). Другите ги последваха — повечето от тях кашляха — всички с високо вдигнати празни ръце. Когато и Хелън понечи да се нареди на опашката, Ралф докосна рамото й. Тя вдигна очи — бяха зачервени, но вече спокойни и учудени.

— За втори път се оказваш там, където с Нат се нуждаем от теб — каза тя. — Да не си нашият ангел-пазител, Ралф?

— Може би. Може би. Слушай, Хелън — нямаме много време. Гретхен е мъртва.

Тя кимна и се разплака.

— Знаех си. Не исках да повярвам, но въпреки това някак си знаех.

— Ужасно съжалявам.

— Толкова ни беше хубаво, като дойдоха — бяхме нервни, но много се смеехме и бърборехме. Щяхме да прекараме целия ден в подготовка за речта довечера. За събранието и речта на Сюзън Дей.

— Точно за довечера трябва да те питам — каза Ралф колкото възможно по-меко. — Мислиш ли, че все пак…

— Тъкмо закусвахме, като дойдоха. — Тя продължаваше да говори, сякаш не го бе чула; Ралф предполагаше, че наистина не го е чула. Натали надничаше над рамото й и макар че още кашляше, вече беше престанала да плаче. Очевидно се чувстваше на сигурно място в прегръдките на майка си и с живо любопитство местеше поглед от Ралф към Лоуис и после пак към Ралф.

— Хелън… — почна Лоуис.

— Вижте! Ей там, виждате ли? — Хелън посочваше кафяв стар кадилак, паркиран до разнебитената барака, където стоеше пресата за сайдер в дните, когато Ралф и Каролин идваха тук понякога — сигурно в „Хай Ридж“ използваха постройката за гараж. Кадилакът беше в окаяно състояние — предното стъкло беше счупено, ламарината беше надупчена, единият фар бе прикрепен с лейкопласт. Бронята беше облепена със стикери на организацията „Право на живот“.

— С тая кола дойдоха. Свърнаха отзад, сякаш се канят да паркират в нашия гараж. Отидоха право отзад, сякаш живеят тук. — Хелън отново извърна зачервените си тъжни очи към Ралф и Лоуис. — Все някой трябваше да забележи лепенките.

Изведнъж Ралф се сети за Барбара Ричардс в „Грижи за жената“ — Барби Ричардс, която се успокои, когато към нея се доближи Лоуис. Това, че Лоуис си бъркаше в чантата, за нея нямаше значение — важното беше, че е жена. Сандра Маккей бе карала колата — нямаше нужда да пита Хелън, за да е сигурен в това. Бяха видели, че е жена, и не бяха обърнали внимание на лепенките.

— Дийни съобщи, че от колата слизат хора с войнишки дрехи и пушки, но си помислихме, че се шегува. Само Гретхен се стресна. Нареди ни да слезем в избата колкото се може по-бързо. После отиде в приемната. Предполагам, за да се обади в полицията. Трябваше да остана с нея.

— Не — рече Лоуис, после зарови пръсти в кестенявата копринена косица на Натали. — Ей за това е трябвало да се погрижиш, нали така? И все още трябва.

— Навярно сте права — тихо отвърна Хелън. — Само че тя ми беше приятелка, Лоуис. Приятелка.

— Знам, миличка.

Чертите на Хелън се разкривиха и тя се разрида. За миг Натали се взря в майка си, на лицето й се изписа комично изумление, после и тя се разплака.

— Хелън — заговори й Ралф. — Хелън, чуй ме. Трябва да те попитам нещо. То е много, много важно. Слушаш ли ме?

Хелън кимна, но не престана да плаче. Ралф не знаеше дали изобщо го чува. Хвърли поглед към сградата, питайки се кога ли полицаите ще се появят иззад ъгъла, сетне дълбоко си пое въздух.

— Мислиш ли, че има шанс събранието довечера все пак да се състои? Има ли изобщо такава възможност? Ти беше най-близка на Гретхен. Кажи ми какво мислиш.

Хелън престана да плаче, погледна го с неподвижни, широко отворени очи, сякаш не можеше да повярва на ушите си. После очите й започнаха да се изпълват със силен гняв.

— Как е възможно да питаш? Откъде ти хрумна, че няма да се състои?

— Ами… понеже… — Той млъкна, неспособен да продължи. Ни най-малко очакваше подобна реакция.

— Ако сега ни спрат, значи печелят! — извика Хелън. — Не разбираш ли? Гретхен е мъртва, Мерилий — също. „Хай Ридж“ ще изгори до основи, а на някои от жените всичките им вещи са вътре, значи ако сега ни спрат, печелят.

Дълбоко в съзнанието на Ралф се промъкна ужасяващо сравнение. Напомни си, че обича Хелън, но беше прекалено късно. Хрумна му, че очите на младата жена напомнят очите на Чарли Пикъринг, когато онзи го намушка в библиотеката; няма смисъл да спори с човек, чиито очи издават безумието му.

— Ако ни спрат, печелят! — крещеше тя. Натали се разплака още по-силно. — Не схващаш ли? По дяволите, не СХВАЩАШ ЛИ? Никога няма да допуснем това да се случи! Никога! Никога! Никога!

Тя отсечено вдигна свободната си ръка и се отправи към предната част на къщата. Ралф понечи да я спре, но достигна само гърба й с връхчетата на пръстите си.

— Не стреляйте по мен! — викаше Хелън на полицаите от другата страна на постройката. — Не стреляйте по мен, аз съм една от жените! Аз съм една от жените! Аз съм една от жените!

Ралф се втурна след нея — без мисъл, воден само от инстинкта си — но Лоуис го дръпна за колана.

— По-добре не се показвай, Ралф. Мъж си и може да помислят…

— Здравей, Ралф! Здравей, Лоуис!

И двамата се извърнаха. Ралф веднага разпозна гласа и почувства изненада. Точно зад въжетата, натежали от пламтящи чаршафи и дрехи, облечен в избелели трикотажни панталони и старо яке с две лица, залепено на скъсаните места с изолирбанд, стоеше Дорънс Марстеларс. Косата му, рядка като на Натали (само че бяла, вместо кестенява) се развяваше от октомврийския вятър. Както обикновено той държеше книга.

— Хайде, вие двамата, побързайте — подкани ги Дор и помаха усмихнат. — Нямаме много време.

4.

Поведе ги по обрасла с бурени, рядко използвана пътека, която се виеше в западна посока от къщата. Първо криволичеше през доста голяма градина, в която бяха останали само тиквите; после навлизаше в овощна градина, където ябълките тъкмо бяха узрели; сетне през къпинов храсталак, чиито трънчета сякаш се протягаха отвсякъде да закачат дрехите им. Като излизаха от къпините и навлизаха в сумрачната горичка, където растяха стари борове и смърчове, на Ралф му хрумна, че вече са прехвърлили хребета и са от страната на Нюпорт.

Дорънс крачеше доста бързо за годините си, а ведрата усмивка изобщо не слизаше от лицето му. Авторът на книгата, която носеше — „За Любовта — стихотворения 1950-1960“ — беше някой си Робърт Крийли. Ралф въобще не бе чувал за него, но предполагаше, че господин Крийли пък никога не е чувал за Елмор Ленард, Ърнист Хейкокс или за Лоуис л’Амур. Опита се да заговори стария Дор само веднъж, когато тримата най-сетне достигнаха до подножието на хълма, хлъзгав и коварен от боровите иглички. Наблизо се спускаше поток и върху ледената вода се бе образувала пяна.

— Дорънс, какво правиш тук? Как се озова тук? И къде, за Бога, отиваме?

— О, аз почти никога не отговарям на въпроси — отвърна Дор и се ухили широко. Огледа внимателно потока, после вдигна и пръст и посочи водата. Малка кафява пъстърва подскочи във въздуха, разпръсна сияйни капки с опашката си и отново цопна във водата. Ралф и Лоуис се спогледаха с абсолютно еднакви изражения — „Ти видя ли онова, което на мен ми се стори, че видях току-що?“ — казваха те.

— Не, не — продължаваше Дор и навлезе в потока, стъпвайки на един мокър камък. — Почти никога. Много е трудно. Прекалено много възможности. Прекалено много нива, а, Ралф? Светът е пълен с нива, нали? Как си, Лоуис?

— Чудесно — прошепна тя, проследявайки с поглед как Дорънс прегазва потока, пристъпвайки по камъните. Беше разперил ръце и приличаше на най-стария акробат в света. Тъкмо стъпи на отсрещния бряг и иззад хълма, който вече бяха загърбили, долетя мощна експлозия.

„Това бяха варелите с бензин“ — предположи Ралф.

Вече на отсрещния бряг, Дор се извърна към тях с кротката си усмивка като на Буда. Този път Ралф се издигна, но без съзнателното намерение за това, а не почувства и примигването. Цветовете заляха света, но той почти не ги забеляза — цялото му внимание бе съсредоточено върху Дорънс и в продължение на цели десет секунди дори забрави да диша.

От около месец насам бе видял аури с какви ли не отсенки, но никоя не можеше дори да се сравни с разкошния покров, в който бе увит старецът, описан някога от Дон Вийзи като „ужасно готин, само че си пада малко глупав“. Аурата му сякаш се пречупваше през призма… или през дъга. От него струяха ослепителни лъчи: синьо, после тъмнопурпурно, след тъмно-пурпурното — червено, сетне розово, а след розовото идваше ред на кремавия цвят на узрял банан.

Лоуис се вкопчи в ръката му.

[Божичко, Ралф, виждаш ли? Виждаш ли колко е красив?]

[Да, разбира се.]

[Какъв е той? Дали изобщо е човешко същество?]

[Не зн…]

[Вие двамата — престанете. Слизайте веднага!]

Дорънс продължаваше да се усмихва, но гласът, който прозвуча в съзнанието му, беше властен и съвсем ясен. И преди да е успял да пожелае да слезе, Ралф усети някакъв натиск. Цветовете и необикновената яснота на звуците веднага се изгубиха.

— Сега нямаме време за това — каза Дор. — Наближава пладне.

— Пладне ли? — попита Лоуис. — Не може да бъде! Нямаше и девет, като дойдохме, а това беше преди около половин час!

— Когато си горе, времето лети по-бързо — отбеляза старият Дор. Говореше сериозно, но очите му блестяха закачливо. — Хайде! Побързайте! Часовникът тиктака! Пресичайте бързо потока!

Лоуис тръгна първа, внимателно пристъпвайки от камък на камък с разперени ръце като Дорънс. Ралф я последва, придържайки я през кръста, готов да я хване при най-малкото политане, но накрая самият той едва не падна във водата. Успя да го избегне навреме, но си измокри крака чак до глезена. Стори му се, че някъде отдалеч, от дълбините на съзнанието му, долита веселият смях на Каролин.

— Нищо ли не можеш да ни кажеш, Дор? — попита той, като най-после се добра до другия бряг. — Вече напълно се объркахме.

„И то не само в преносния смисъл“ — добави мислено. Никога досега не беше идвал в тези гори, дори на младини на лов за яребици. Ако пътеката, по която вървят, постепенно се изгуби, или пък ако Дор обърка онова, по което уж се ориентира, тогава какво?

— Да — веднага отвърна Дорънс. — Мога да ви кажа, и то е абсолютно сигурно.

— Какво?

— Това са най-хубавите стихове, писани някога от Робърт Крийли — рече Дор и размаха книгата, но още преди някой от тях да е успял да отвърне, той се обърна и отново закрачи по едва видимата пътека, която водеше на запад.

Ралф погледна към Лоуис. Тя отвърна на погледа му, не по-малко изумена. После сви рамене и го подкани:

— Хайде, старче. Сега май по-добре да не се отделяме от него. Забравих да взема трохите.

5.

Изкачиха се по още един хълм и от върха Ралф видя, че пътеката се сливаше със стар горски път с поникнала между коловозите трева. На петдесетина метра по-нататък пътят свършваше до обрасъл с трева чакълен насип. До насипа бе спряла кола, чийто двигател работеше — беше някакъв форд последен модел, но въпреки това на Ралф му се стори, че вече го е виждал. Когато вратата се отвори и водачът слезе от колата, всичко си дойде на мястото. Разбира се, че познаваше форда — за последен път го беше видял през прозореца на дневната на Лоуис във вторник вечер. Беше спрял посред Харис Авеню, а шофьорът беше коленичил на асфалта… край умиращото куче, което бе блъснал. Джо Уайзър чу, че идват, вдигна глава и им помаха.

ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

1.

— Каза, че иска аз да шофирам — обясни им Джо Уайзър, докато правеше обратен завой.

— Къде отиваме? — попита Лоуис.

Беше се настанила на задната седалка до Дорънс. Ралф седеше до Джо Уайзър, който изглеждаше така, сякаш не беше много сигурен точно къде се намира и дори кой е всъщност. Като се здрависваше с аптекаря, Ралф лекичко се приплъзна нагоре — съвсем, съвсем мъничко, понеже искаше да надникне в аурата на Уайзър. Тя си беше на мястото, заедно с връвчицата, и двете имаха съвсем нормален вид… само че яркият оранжево-жълт цвят му се стори малко поразмътен. Мина му през ума, че е доста вероятно това да се дължи на влиянието на стария Дор.

— Добър въпрос — каза Уайзър и смутено се усмихна. — Представа си нямам, наистина. Без майтап, но това е най-чудатият ден в целия ми живот.

Горският път извеждаше на Т-образно кръстовище с двулентов асфалтиран път. Уайзър спря, огледа се дали не се задават други коли, после зави наляво. Почти веднага видяха табела с надпис „КЪМ МЕЖДУЩАТСКО ШОСЕ 95“ и Ралф предположи, че на първото отклонение Уайзър ще завие на север. Вече знаеше къде се намират — на около три километра от шосе № 33. Обратният път до Дери щеше да им отнеме не повече от половин час и Ралф изобщо не се съмняваше, че колата се движи точно натам.

Изведнъж избухна в смях.

— Прекрасна компания сме, а? Трима приятели, решили да се поразходят с кола. Но ето, че станахме четирима. Добре дошъл в чудния свят на хиперреалността. Джо.

Аптекарят го стрелна с поглед, след миг на лицето му грейна усмивка.

— Такава ли била работата? — И още преди Ралф или Лоуис да успеят да отвърнат, заключи: — А-ха, май си прав.

— Прочете ли онова стихотворение? — обади се Дорънс. — Онова, което започва с „Всяко нещо, което правя, бързам да завърша, за да почна нещо друго“?

Ралф се обърна и съзря кротката усмивка на Дорънс.

— Да, прочетох го. Слушай, Дор…

— Нали е страхотно? Толкова добре написано. Стивън Добинс ми напомня на Харт Крейн, но не е толкова претенциозен. Или пък ми прилича на Стивън Крейн… не, като че греша. Разбира се, липсва му „музиката“ на Дилан Томас, но нима това е толкова лошо? Вероятно не. В съвременната поезия това не е важно. Важен е куражът — кой го притежава и кой не.

— О, Боже! — прошепна Лоуис и забели очи.

— Ако се изкачим няколко нива по-нагоре, той сигурно ще ни разкаже всичко, което искаме да узнаем — предположи Ралф, — само че ти не искаш, нали, Дор? Защото когато си горе, времето лети по-бързо.

— Точно така — отговори Дорънс. В далечината блестяха сините табели, с които бяха означени отбивките на север и на юг. — Предполагам, че по-късно ще трябва да се качите, Лоуис и Ралф, тъй че засега е по-важно да пестите колкото е възможно повече време. Да пестите… време.

И той направи странно красноречив жест, свивайки палец и показалец, като че ли искаше да означи стесняващ се проход.

Джо Уайзър даде мигач, зави наляво и излезе на платното, водещо към Дери.

— Как се забърка във всичко това, Джо? — попита го Ралф. — От всички жители в западния край на града, защо Дорънс е избрал за шофьор точно теб?

Аптекарят поклати глава и в мига, в който стигнаха до бариерата, колата свърна в насрещното платно. Ралф бързо се пресегна и изправи волана, напомняйки си, че може би в последно време самият Джо страда от безсъние. За щастие движението не бе натоварено и Ралф изпита облекчение. Щеше да му спести доста нерви, а Бог му беше свидетел, че за подобно нешо днес бе готов на всичко.

— Всички нас ни свързва Целта — изтърси Дорънс. — Това е „ка-тет“, което означава едно цяло от много части. Както много рими изграждат едно стихотворение. Разбирате ли?

— Не — Ралф, Лоуис и Джо отвърнаха абсолютно едновременно, сякаш се бяха наговорили предварително, след което и тримата нервно се позасмяха.

„Тримата безсънници на Апокалипсиса — рече си Ралф. — Господ да ни е на помощ.“

— Няма значение — рече Дор и ги озари с широката си усмивка. — Просто го приемете на доверие. Ти и Лоуис, Хелън с дъщеричката си… Бил… Фей Шапен… Тригьр Вашоа… аз! Всички ние сме част от Целта.

— Това е прекрасно, Дор — каза Лоуис, — но къде ни води сега Целта? И какво се очаква да направим, като стигнем там?

Дорънс се наведе напред и пошепна нещо на Джо Уайзър, прикривайки устните си с подпухналата си, покрита със старчески петна ръка. После се облегна на седалката с вид на човек, безкрайно доволен от себе си.

— Казва, че отиваме в Административния център — обяви Джо.

— Какво? — разтревожено възкликна Лоуис. — Не, не може да бъде вярно! Ония човечета казаха…

— Забрави сега за тях — прекъсна я Дорънс. — Важното е да помниш, че важен е куражът. Кой го притежава и кой — не.

2.

Изминаха близо два километра в пълно мълчание. Дорънс отвори стихосбирката на Робърт Крийли и зачете някакво стихотворение, местейки пожълтелия си нокът от ред на ред. Ралф си спомни една игра, с която се забавляваха като деца — не много хубава игра. Казваше се „лов на бекасини“. Хващаш няколко деца, които са по-малки и много по-наивни от теб самия разказваш им някаква фантастична история за митичната бекасина, после им даваш мрежа и ги пращаш цял следобед да обикалят из мочурищата и из деретата, за да търсят измислените птици. Тази игра се наричаше още „на лов за зелен хайвер“ и внезапно Ралф изпита натрапчивото чувство, че Клото и Лахезис са изпратили него и Лоуис точно за зелен хайвер.

Извърна се на седалката и се втренчи право в стария Дор. Онзи прегьна ъгълчето на страницата, която четеше в момента, затвори книгата и погледна събеседника си с интерес.

— Предупредиха ни да не се доближаваме нито до Ед Дипно, нито до Докторчо № 3 — каза Ралф. Говореше бавно и отчетливо. — Подчертаха изрично, че не трябва и да си помисляме да се доближаваме до тях, защото в настоящата ситуация и на двамата им е дадена страшна сила и има голяма вероятност да ни смачкат като мухи. Всъщност Лахезис дори ни предупреди, че ако се опитваме да попречим на Ед или на Атропос, ще си имаме работа с един от шефовете от по-горните нива… с някого, когото Ед наричаше Пурпурния крал. Доколкото разбрах, бил много неприятен тип.

— Да — допълни Лоуис със слаб гласец. — Точно така ни казаха, когато бяхме на покрива. Поискаха да убедим организаторките да отменят речта на Сюзън Дей. Затова и отидохме в „Хай Ридж“.

— И успяхте ли да ги убедите? — попита Уайзър.

— Не. Откачените приятелчета на Ед бяха дошли преди нас и бяха подпалили къщата, освен това вече бяха застреляли две жени. Едната беше онази, с която трябваше да разговаряме.

— Гретхен Тилбъри — допълни Ралф.

— Да — съгласи се Лоуис. — Но със сигурност вече няма нужда да правим каквото и да било — наистина не вярвам при това положение да настояват за провеждане на събранието. Как биха могли? За Бога, има поне четирима убити! Може би дори повече! Ще трябва да отменят митинга или поне да го отложат. Нали така?

И Дорънс, и Джо замълчаха. Ралф също не отговори — спомнил си бе зачервените, разярени очи на Хелън. „Как е възможно да питаш? — бе казала тя. — Ако сега ни спрат, печелят.“

Ако сега ни спрат, печелят.

Има ли някакъв законен начин, по който полицията би могла да ги спре? Вероятно не. Може би тогава Градският съвет? Може би. Може би ще свикат извънредно събрание и ще отменят разрешението за провеждане на събранието на „Грижи за жената“. Но дали ще го направят? Ако пред общината се съберат две хиляди гневни, съсипани от мъка жени, които обикалят наоколо и хорово скандират: „Ако сега ни спрат, печелят“, дали Градският съвет би отменил разрешението?

Ралф усети как сърцето му се свива от лоши предчувствия.

Хелън несъмнено смяташе събранието за изключително важно и сигурно мнозина мислеха като нея. Вече не ставаше въпрос за правото на избор на жената какво да прави със собственото си тяло, а за сериозна кауза, за която си струва да загинеш и да се почете паметта на приятелите, които вече са мъртви. Митингът се превръщаше от политическа проява в траурна служба за загиналите.

Лоуис го бе сграбчила за рамото и го разтърсваше с все сила. Ралф се върна на нивото на човешката реалност, но се чувстваше объркан, като човек, събуден насред изключително ярък сън.

— Те непременно ще го отменят, нали? А дори и да не го сторят поради някаква безумна причина, повечето хора ще се изплашат да отидат, след случилото се в „Хай Ридж“.

Ралф обмисли думите й и поклати глава.

— Навярно ще решат, че опасността е преминала. По телевизията ще съобщят, че двама от екстремистите, които са нападнали приюта, са мъртви, а третият е в шок или нещо подобно.

— Но Ед! Ед! — извика тя. — За Бога, та нали именно той ги е накарал да извършат нападението!

— Вероятно си права, но как да го докажем? Знаеш ли какво ще открият полицаите в къщата на Чарли Пикъринг, където и да е тя? Бележка, в която се казва, че всичко е негова идея. Която напълно оневинява Ед, като го обвинява как ги е изоставил точно в най-тежкия момент. А пък ако не я намерят в квартирата на Чарли, ще бъде в дома на Франк Фелтън. Или пък на Сандра Маккей.

— Но това… това е… — Лоуис млъкна и прехапа устни. После извърна изпълнени с надежда очи към Уайзър. — А Сюзън Дей? Къде е тя? Знае ли някой? Ти знаеш ли? С Ралф ще й се обадим по телефона и…

— Вече е в Дери — отвърна Уайзър, — но се съмнявам, че дори полицията знае къде точно се намира. Като пътувахме насам с дядото, чух по новините, че събранието довечера ще се състои… вероятно така е казала самата госпожа Дей.

„Разбира се — помисли си Ралф. — Разбира се. Представлението продължава, представлението трябва да продължи, и тя го знае. Човек, който е плувал на гребена на вълната на женското движение през всичките тези години — дявол да го вземе, още от Чикагския конгрес от шейсет и осма — разпознава ключовите моменти от пръв поглед. Претеглила е риска и е решила, че е приемлив. Или пък е преценила ситуацията и е сметнала, че загубата на доверието на хората, свързана с оттеглянето й, е недопустима. А може би и двете. Във всеки случай самата тя е пленница на събитията — на ка-тет — както и всички ние.“

Наближаваха Дери. На хоризонта се виждаше Административният център.

Този път Лоуис се обърна към стария Дор.

— Къде е тя? Ти не знаеш ли? Няма значение с колко телохранители е обградена — ние с Ралф можем да ставаме невидими, когато пожелаем… освен това много добре ни се удава да променяме решенията на хората.

— О, дори Сюзън Дей да се откаже от изнасяне на речта, това няма да промени нищо — отвърна старецът, без да престане да се усмихва, което вбеси Ралф. — Независимо от всичко, довечера жените ще дойдат в Административния център. Ако заварят вратите заключени, ще ги разбият, ще влязат и все пак ще проведат събранието си. Ще покажат, че не се страхуват.

— Построена къща назад не се връща — пи в клин, ни в ръкав обяви Ралф.

— Точно така, приятел! — възкликна Дор и го потупа по рамото.

3.

Пет минути по-късно фордът на Джо подмина ужасяващо грозната, съвършено безлична статуя на Пол Бъниан на входа на Административния център и свърна след табела с надпис „ВЪВ ВАШИЯ ЦЕНТЪР ПАРКИРАНЕТО ВИНАГИ Е БЕЗПЛАТНО“.

Огромният паркинг беше разположен между центъра и хиподрума в Баси Парк. Ако довечера в сградата щеше да се проведе рокконцерт или пък първенство по борба, в този ранен час паркингът щеше да бъде свободен, но очевидно предстоящото събитие изобщо не можеше да се сравнява с баскетболен мач или пък с изложба на огромни строителни машини. На паркинга вече имаше шейсет-седемдесет коли и няколко групички хора, които гледаха към зданието. Повечето бяха жени. Някои носеха кошници за пикник, неколцина плачеха и почти всички носеха на ръкавите си черни ленти. Ралф забеляза жена на средна възраст с уморено, интелигентно лице и буйна прошарена коса, която бъркаше в чантата си и раздаваше лентите. На тениската й беше щампован ликът на Сюзън Дей с думите „ЩЕ ПОБЕДИМ“.

Алеята за коли пред вратите на центъра беше още по-претъпкана от паркинга. Там бяха спрени поне шест микробуса на телевизията и под триъгълната бетонна козирка се бяха събрали хора от екипите, които обсъждаха как най-добре да заснемат събитието. А събитие щеше да има, поне според плаката, изработен от чаршаф, който висеше от козирката и лениво се полюшваше на ветреца. „СЪБРАНИЕ ЩЕ ИМА — гласеше размазаният, изписан със спрей текст. — 20:00 ЕЛАТЕ ДА ПРОЯВИТЕ СОЛИДАРНОСТТА СИ. ДА ИЗРАЗИТЕ ГНЕВА СИ. ДА УТЕШИТЕ СЕСТРИТЕ СИ.“

Джо спря форда и се извърна към Дор с въпросително повдигнати вежди. Дор кимна и аптекарят погледна към Ралф.

— Вие с Лоуис слизате тук. Желая ви успех. Ако можеше, щях да дойда с вас — дори го питах — но той казва, че не съм подготвен.

— Точно така — съгласи се Ралф. — Много сме трогнати от всичко, което направи за нас, нали, Лоуис?

— Разбира се.

Ралф посегна да отвори вратата, но изведнъж се отказа. Обърна се към Дорънс и го попита:

— За какво е всичко това? Каква е истинската причина? Със сигурност не става дума само за живота на двете хиляди души, които по думите на Клото и Лахезис ще присъстват тук довечера. За съществата, които те наричат Вечни, две хиляди човешки живота може би не са нищо повече от малко повече смазка върху лагерите. Хайде, Алфи, обясни защо сме тук.

Усмивката на Дор най-сетне помръкна — без нея изглеждаше по-млад и имаше странно застрашителен вид.

— Йов задавал на Господ същия въпрос — отвърна той, — но не получил отговор. Нито пък вие ще получите отговор, но все пак ще ви кажа поне това — вие се превърнахте в център на велики събития и могъщи сили. Животът в по-висшата вселена е почти замрял, откакто всички, принадлежащи на Случайността и на Целта, следят вашия напредък.

— Това е направо страхотно, но не го разбирам — промълви Ралф, по-скоро примирено, отколкото ядно.

— Нито пък аз, но ми е достатъчна мисълта, че ще загинат две хиляди души — тихо рече Лоуис. — Никога няма да си простя, ако поне не опитам да попреча на онова, което ще се случи. До края на живота си ще сънувам смъртния покров около оная сграда. Даже и по един час да спя, пак ще го сънувам.

Ралф размисли, после кимна. Отвори вратата и стъпи на асфалта.

— Права си. А и Хелън ще бъде там. Възможно е да доведе и Натали.

„А може би — добави наум — искам реванш от Докторчо № 3.“

„О, Ралф — простена Каролин. — Пак ли се правиш на Клинт Истууд?“

Не, не на Клинт Истууд. Нито пък на Силвестър Сталоун или на Арнолд Шварценегер. Даже не и на Джон Уейн. Той не е екшън-герой, нито пък филмова звезда — той е просто старият Ралф Робъртс от Харис Авеню. Ала имаше зъб на доктора с ръждивия скалпел. И то не защото беше убил едно бездомно куче и пенсионирания учител по история, с когото Ралф съжителстваше през последните десет години. От ума му не излизаше мисълта за приемната в „Хай Ридж“ и за жените, подпрени на стената под плаката на Сюзън Дей. И не подутият корем на Мерилий изпъкваше пред очите му, а косата на Гретхен Тилбъри — красивата й руса коса, която бе изгоряла почти напълно от карабинния изстрел. Чарли Пикъринг бе дръпнал спусъка и сигурно Ед Дипно бе тикнал пушката в ръцете му, но Ралф винеше Атропос — Атропос, крадеца на въженца за скачане; Атропос, крадецът на шапки; Атропос, крадеца на гребенчета.

Атропос, крадеца на обеци.

— Хайде, Лоуис — подкани я той. — Хайде…

Но тя сложи ръка на рамото му и поклати глава.

— Още не — върни се в колата и затвори вратата. Той се вгледа внимателно в нея, после се подчини. Тя замълча за миг, събирайки мислите си, сетне заговори, втренчена право в стария Дор:

— Все още не разбирам защо ни изпратиха в „Хай Ридж“. Нито веднъж не казаха направо какво трябва да направим, но ние знаем — нали, Ралф — че искаха от нас точно това. Искам да разбера. Ако трябва да сме тук, защо изобщо ходихме там? Радвам се, че спасихме живота на няколко души, но мисля, че Ралф е прав — един-двама човека повече не означават много за ония, които устройват представлението.

Настъпи тишина, след миг Дорънс проговори:

— Клото и Лахезис сториха ли ти се премъдри и всезнаещи същества, Лоуис?

— Ами… бяха умни, но мисля, че не са гении — отвърна тя след минутка размисъл, — По едно време споменаха, че са черноработниците, много по-нископоставени от шефовете, които всъщност взимат решенията.

Старият Дор кимна и се усмихна.

— В световната схема самите Клото и Лахезис са почти Мимолетни. Изпитват страх и страдат от неосъзнати предразсъдъци. Освен това понякога вземат погрешни решения… но крайна сметка това няма значение, защото те също служат Целта. И на „ка-тет“.

— Смятаха, че ще загубим, ако се изправим лице в лице срещу Атропос, нали? — попита Ралф. — Затова успяха да убедят сами себе си, че ще изпълним поставената ни от тях задача, като „влезем през задната врата“… а тази врата се оказа „Хай Ридж“.

— Да — потвърди Дор. — Точно така.

— Страхотно — отвърна Ралф. — Обичам да ми оказват доверие. Особено когато…

— Не — прекъсна го Дор. — Не е това. Ралф и Лоуис смаяно се спогледаха.

— За какво говориш?

— То е и двете неща едновременно. Нещата в Целта много често са такива. Разбирате ли… ъ-ъ… — Той въздъхна. — Мразя всичките тези въпроси. Почти никога не отговарям на въпроси, казах ли ви вече?

— Да — отвърна Лоуис.

— Да. Ето ти на сега! Всичките тези въпроси! Неприятни! И безполезни!

Ралф погледна Лоуис, тя отвърна на погледа му. Нито един от двамата не понечи да излезе от колата. Дор въздъхна тежко.

— Добре де… но това е последното нещо, което ще кажа, тъй че внимавайте. Клото и Лахезис може и да са ви пратили в „Хай Ридж“ по погрешни причини, но Целта не е сбъркала. Вече изпълнихте задачата си там.

— Като спасихме жените — въздъхна Лоуис. Но Дорънс поклати глава.

— Тогава какво сме направили? — повиши тон тя. — Какво? Нямаме ли право да знаем каква проклета Цел сме постигнали?

— Не. Поне засега. Защото трябва да я постигнете отново.

— Това е пълен абсурд — отбеляза Ралф.

— Само че не е — отвърна му Дор. Беше притиснал „За Любовта“ към гърдите си, огъваше меките корици и настойчиво се взираше в Ралф. — Случайността е абсурдна. Целта е разумна.

„Добре — рече си Ралф, — тогава какво сме направили в «Хай Ридж», освен дето спасихме хората в избата? И Джон Лийдекър, естествено мисля, че ако не се бях намесил, Чарли Пикъринг и него щеше да убие, като Крис Нел. Може ли да е свързано по някакъв начин с Лийдекър?“

Предполагаше, че е прав, но не му звучеше много убедително.

— Дорънс — започна той, — не можеш ли да ни дадеш малко повече информация? Искам да кажа, че…

— Не — прекъсна го Дор, но не грубо. — Повече никакви истории, няма време. Ще се съберем на една хубава вечеря, когато свърши всичко това… ако все още сме живи, разбира се.

— Наистина знаеш как да развеселиш човека. — Ралф отвори своята врата. Лоуис го последва и двамата слязоха на паркинга. Ралф се наведе и погледна Джо Уайзър. — Има ли още нещо? Сещаш ли се за нещо друго?

— Не, не мисля…

Дор се приведе и му пошепна нещо. Джо се заслуша и се смръщи.

— Е? — попита Ралф, когато Дорънс се облегна отново на седалката.

— Каза да не забравяте гребенчето ми — отговори аптекарят — Представа нямам за какво говори, но това не е никаква новост.

— Не се притеснявай — отвърна Ралф и се поусмихна. — Това е едно от малкото неща, които аз разбирам. Хайде, Лоуис — да се поразтьпчем и да поговорим с хората.

4.

Насред паркинга тя го сръга толкова силно, че Ралф едва не политна, и му прошепна:

— Гледай! Хей там, отсреща! Това не е ли Кони Чънг?

Ралф проследи погледа й. Да — жената с бежовото палто, застанала между двамата оператори с емблемата на CBS на саката им, със сигурност беше Кони Чънг. Почти всяка вечер се беше възхищавал на симпатичното й, интелигентно лице и приятната усмивка, затова веднага я позна.

— Ако не е Кони, значи има близначка — отвърна той. Лоуис сякаш напълно бе забравила за стария Дор, „Хай Ридж“ и докторчетата — в този миг тя отново бе жената, която Бил Макгавърн обичаше да нарича „нашата Лоуис“.

— Дявол го взел! Тя пък какво прави тук?

— Ами… — почна Ралф, сетне закри с длан устните си и се прозя толкова силно, че едва не се задави. — Сигурно събитията в Дери вече са станали национална новина. Навярно е дошла да снима репортаж, който ще бъде излъчен по вечерните новини. Така или иначе…

Изведнъж, без никакво предупреждение, аурите отново се появиха. Ралф ахна.

— Исусе Христе! Лоуис, виждаш ли това?

Едва ли. Ако го беше видяла, надали щеше да обърне внимание на Кони Чънг. Гледката беше неописуемо противна и за пръв път Ралф си даде сметка, че прекрасният свят на аурите има и своя ужасяваща страна — толкова отвратителна, че караше обикновеният човек да благодари на Бога за ограничеността на сетивните си възприятия.

„Дори не съм се озовал на по-горно ниво — рече си той. — Поне така ми се струва. Аз просто наблюдавам този свят като човек, който гледа през прозорец. В действителност не се намирам в него.“

Нито пък имаше желание да бъде в него. Подобна гледка би накарала всекиго да съжали, че не е сляп.

Лоуис учудено го гледаше.

— Какво, цветовете ли? Не. Трябва ли да се опитам? Случило ли се е нещо нередно?

Опита се да й отговори, но не успя. Миг след това пръстите й се впиха болезнено като пинсета над лакътя му и той разбра, че не е необходимо да й дава обяснения. За добро или за зло Лоуис вече виждаше ужасяващата картина.

— О, Боже! — изскимтя тя със задавен гласец, а-ха да се разплаче. — О, Боже, о, Боже!

Когато се намираха на покрива на общинската болница, аурата, надвиснала над Административния център, напомняше грамаден чадър — като емблемата на „Травелърс Иншуърънс Къмпани“, оцветена в черно от някое дете. А тук, на паркинга, човек се чувстваше като в огромна и отвратителна мрежа против комари, толкова стара и занемарена, че е покрита със зеленикавочерна плесен. Яркото октомврийско слънце помръкна и придоби размерите на потъмняла сребърна монета. Наоколо сякаш падна мъгла и гледката напомни на Ралф снимка на Лондон от края на деветнадесети век. Вече не наблюдаваха смъртния покров около Административния център — бяха живи погребани в него. Ралф буквално усещаше как нещо жадно се притиска към него, как се опитва да му внуши чувство на отчаяние, ужас и празнота.

„Защо да рискуваме? — питаше се той, безразлично проследявайки как фордът на Джо Уайзър с Дор на задната седалка свърна обратно към Главната улица. — За Бога, каква е ползата от всичко това? Не можем да повлияем на събитията. Може би в «Хай Ридж» сме успели да постигнем нещо, само че разликата между това, което стана там, и онова, което ще се случи тук, е като разликата между мазно петно и черна дупка в космоса. Ако се замесим в тази история, със сигурност ще загинем.“

Някой стенеше до него и изведнъж осъзна, че Лоуис плаче. Напрегна последните си сили и я прегърна през раменете, после й прошепна:

— Дръж се, Лоуис! Ще се справим.

Същевременно се питаше дали действително ще успеят.

— Та ние го вдишваме! — хълцаше тя. — Все едно засмукваме смърт! О, Ралф, да се махаме оттук! Моля те да се махнем оттук!

Предложението й беше безкрайно примамливо, все едно да предложиш чаша вода на умиращия от жажда в пустинята, но Ралф поклати глава.

— Ако не направим нещо, довечера тук ще загинат две хиляди души. Цялата тази история е доста объркана, но точно това ми е пределно ясно.

— Добре — пошепна тя. — Тогава ме прегърни по-силно, за да не си разбия главата, ако припадна.

Ралф реши, че положението е абсурдно. Двамата с Лоуис сега изглеждаха като енергични хора на средна възраст, но влачеха крака като старци, чиито мускули са отпуснати, а костите им са по-чупливи от стъкло. Ралф чуваше, че Лоуис диша тежко като жена, която току-що е получила някаква сериозна травма.

— Ще те отведа оттук, ако искаш — искрено й предложи той. Ще я преведе обратно през паркинга и ще я настани на оранжевата пейка, която се виждаше оттук. А като пристигне автобусът, ще се качат на него и ще се върнат на Харис Авеню.

Усещаше как аурата-убиец, която обвиваше Административния център, го притиска и се опитва да го задуши като найлонова торбичка, нахлузена на главата му. Изведнъж си спомни думите на Макгавърн по повод на емфизема на Мей Локър — това е от онези болести, дето не те оставят. Сега разбра как се е усещала Мей Локър през последните няколко години от живота си. Независимо колко дълбоко поемаше черния въздух, имаше чувството, че се задушава. Сърцето му биеше лудешки, главата му се пръскаше от болка, все едно, че страдаше от най-тежкия махмурлук в живота си.

Понечи да повтори, че ще я заведе у дома, но тя заговори, задъхвайки се на всяка дума:

— Предполагам… ще мога се справя… но се надявам… че няма да продължи дълго. Ралф, възможно ли е да усещаме нещо толкова силно, без дори да виждаме цветовете? Защо те не могат? — Тя посочи журналистите, скупчени около сградата. — Толкова ли са безчувствени всички Мимолетни?

Той поклати глава, но си помисли, че новинарските екипи, видеотехниците и хората от охраната, застанали пред вратите и под лозунга, рисуван със спрей, всъщност чувстват нещо. Забеляза, че мнозина от тях държат чашки с кафе, но не отпиват от тях. Върху капака на едно комби беше поставена кутия с понички, но единствената, която бе извадена, бе оставена отстрани на салфетка. Ралф набързо огледа лицата на двайсетина души, но на нито едно не видя усмивка. Хората от телевизията си гледаха работата — изчисляваха ъглите на камерите, опъваха коаксиални кабели и ги прикрепваха за цимента с изолирбанд — но го правеха някак машинално. Липсваше възбудата, която би трябвало да съпровожда отразяването на голямо събитие.

Кони Чънг изникна изпод козирката заедно с някакъв красив брадат оператор — „МАЙКЪЛ РОЗЕНБЕРГ“ — гласеше картичката, прикрепена към якето му с емблемата на CBS — и с ръце очерта рамка, показвайки как иска да бъде заснет лозунгът. Розенберг кимна. Лицето на Чънг бе бледо и разтревожено, по едно време насред разговора с брадатия оператор тя замлъкна и несигурно докосна слепоочието си, сякаш бе загубила нишката на мисиите си или пък й бе призляло.

В израженията на всички присъстващи имаше някаква прилика и на Ралф му се струваше, че знае каква е тя — всички страдаха от онова, което в детските му години се наричаше меланхолия, а меланхолия бе просто превзета дума за „криво ми е“.

Изведнъж си припомни всички мигове в живота си, когато бе изпитвал онова, което чувства плувец, попаднал на ледено морско течение, или пък пътник в самолет, натъкнал се на въздушна яма. Носиш се по течението на своя ден, понякога — горе-долу, но се справяш и си вършиш работата… после, ни в клин, ни в ръкав, сякаш избухваш в пламъци и се разбиваш на парчета. Натрапва ти се мисълта: „И каква, по дяволите, е ползата от всичко това?“ — без връзка с някакво действително събитие, но въпреки това въздействието й е невероятно силно — и изведнъж ти се приисква да се пъхнеш в леглото и да се завиеш презглава.

„Може би това е причината за подобни емоции — мислеше си той. — Навярно се чувстваш така, винаги когато се сблъскаш със събитие, което ще донесе смърт и мъка. Зловещият покров е опънат като шатра за празненство на открито, изработена от паяжини и сълзи, вместо от брезент и въжета. Тук долу, на нашето ниво, не го виждаме, но го усещаме. О, усещаме го и още как. А сега…“

А сега аурата се опитва да ги изсмуче. Сигурно не те са вампири, както се страхуваха досега, а това със сигурност беше вампир. Смъртният покров напомняше някакво полубезчувствено чудовище и положително щеше да ги изсмуче целите. Ако му позволят.

Лоуис политна към Ралф и той положи всички усилия да я задържи, за да не паднат и двамата на асфалта. Посте тя вдигна глава (толкова бавно, сякаш косата й бе напоена с течен цимент), сви ръка около устата си и рязко пое въздух. В същия миг като че примигна като лампичка. При други обстоятелства Ралф би сметнал примигването за зрителна измама, но не и сега. Лоуис се бе издигнала на друго ниво — само колкото да се зареди.

Не я бе видял как прониква в аурата на келнерката, но сега всичко се случи пред очите му. Ореолите на журналистите бяха като разноцветни японски фенери, които се опитват да разпръснат мрака в грамадна тъмна пещера. От аурата на брадатия оператор сега стърчеше тъничък виолетов лъч. На два-три сантиметра от лицето на Лоуис лъчът се раздвои. Горната част се раздели на още два лъча, които потънаха в носа й, а долното разклонение се плъзна между разтворените й устни. Сиянието проблесна иззад страните й, осветявайки я отвътре като динен фенер.

Желязната й хватка се поразхлаби и Ралф усети, че изведнъж тялото й олекна. След миг виолетовият лъч изчезна. Тя погледна към Ралф. Мъртвешки бледите й страни едва забележимо поруменяха.

— Чувствам се по-добре — много по-добре. А сега е твой ред, Ралф!

Не му се искаше да го прави — още му изглеждаше като кражба — но трябваше, ако не искаше да припадне от изтощение — усещаше как и последните капки енергия, които зае от момчето с фланелка на „Нирвана“, се изпаряват през порите му. Сви ръка около устните си, точно като днес сутринта на паркинга пред „Дънкин Донатс“, и се огледа, търсейки подходяща цел. Отстъпвайки назад, Кони Чънг се бе приближила с още няколко крачки до тях; тя продължаваше да гледа плаката, окачен на козирката, и да разговаря с Розенберг (който не изглеждаше по-зле след кражбата на Лоуис). Без да му мисли повече, Ралф рязко пое въздух.

Аурата на Чънг имаше същия прекрасен кремав оттенък на сватбена рокля като аурите на Хелън и Натали, когато му бяха дошли на гости заедно с Гретхен Тилбъри. Вместо лъч от ореола на репортерката изскочи нещо подобно на дълга изпъната панделка. В същия миг Ралф почувства прилив на енергия, която веднага прогони болезнената умора от ставите и от мускулите му. Отново беше в състояние да мисли ясно — сякаш някой проми утайката, която бе затлачила мозъка му.

Кони Чънг млъкна насред думата си, вдигна за миг очи към небето, после отново заговори на оператора. Ралф се огледа и улови тревожния поглед на Лоуис, която му прошепна:

— По-добре ли си сега?

— Горе-долу — отвърна той, — само че продължавам да се чувствам като пъхнат в спален чувал.

— Мисля, че… — почна Лоуис, но погледът й беше привлечен от нещо вляво от вратите на Административния център. Изписка и се сгуши в Ралф, а очите й така се бяха ококорили, сякаш всеки миг щяха да изхвръкнат от орбитите си. Той проследи погледа й и дъхът му секна. Проектантите се бяха опитали да прикрият тухлените стени на сградата и бяха насадили покрай нея вечнозелени храсти. Те не бяха подкастряни или пък нарочно бяха оставени да растат, докато вейките се преплетат, заплашвайки изцяло да скрият тясната тревна ивица, която ги разделяше от алеята за коли.

Стотици гигантски насекоми, подобни на праисторически трилобити, пъплеха ту навън, ту навътре из храстите, катереха се една върху друга, удряха глави, а от време на време дори се изправяха на задните си крачка и се докосваха с предните, подобно на елени, които преплитат рога в любовния период. Не бяха прозрачни като птицата върху сателитната антена, но въпреки това в тях също имаше нещо призрачно и недействително. Аурите им трептяха трескаво („И идиотски“ — помисли си Ралф) в цял спектър цветове; бяха толкова ярки и едновременно с това толкова ефимерни, че човек можеше да ги помисли за чудати светулки.

„Освен дето не са. Знаеш какви са.“

— Хей! — спря ги Розенберг, операторът на Чънг, но почти всички, събрани пред зданието, се бях обърнали към Ралф и Лоуис.

— Тя добре ли е, приятелю?

— Да — извика Ралф в отговор. Пръстите му още бяха свити на фуния и той бавно свали ръка, чувствайки се нелепо. — Просто…

— Видях плъх! — викна Лоуис и се усмихна глуповато и замаяно… както би се усмихнала „нашата Лоуис“, и Ралф си помисли, че се възхищава от самообладанието й. Тя посочи вечнозелените храсти с ръка, която почти не трепереше. — Точно там се пъхна. Божке, беше огромен! Видя ли го, Нортън?

— Не, Алис.

— Ако присъствате на събранието довечера, госпожо, ще видите какви ли не диви животни. — Всички се засмяха някак насила и се върнаха към своите задачи.

— Божичко, Ралф — пошепна Лоуис. — Ония… ония чудовища…

Той хвана ръката й и я стисна.

— Спокойно, скъпа.

— Знаят, нали? Точно затова са тук. Като лешояди са.

Ралф кимна. Пред очите му няколко буболечки се измъкнаха от храстите и плъзнаха нагоре по стената. Пъплеха замаяно и мудно — като мухи, които бръмчат на прозореца през ноември — и оставяха след себе си лигави разноцветни следи. Дирите бързо избледняваха и изчезваха. Изпод храстите изпълзяха още буболечки и плъзнаха по моравата.

Един от местните репортери се насочи право към гъмжащите от гадини храсти и Ралф видя, че това е Джон Къркланд. Той разговаряше с красива жена, облечена в един от ония делови костюми, „излъчващи сила“, които Ралф намираше — при нормални обстоятелства, разбира се — безкрайно секси. Предположи, че това е продуцентката на Къркланд, и се запита дали аурата на Лизет Бенсън се оцветява в зелено, когато тази жена е наоколо.

— Отиват към насекомите! — трескаво му пошепна Лоуис. — Трябва да ги спрем, Ралф — трябва да ги спрем!

— Няма да правим абсолютно нищо.

— Но…

— Не можем да вдигнем тревога заради някакви си гадинки, които освен нас никой друг не вижда. Ще ни изпратят в лудницата. Освен това буболечките не са дошли за тях. — Той поспря, после добави: — Поне така се надявам.

Проследиха с поглед как Къркланд и красивата му колежка стъпиха на моравата, право върху подобните на желе, оплетени един в друг гърчещи се, пъплещи трилобити. Един се лепна за лъснатата до олясък мокасина на Къркланд, изчака го да спре за момент, после изпълзя на крачола му.

— Пет пари не давам за тая Сюзън Дей — казваше Къркланд. — Важното събитие тука се върти около „Грижи за жената“, а не около нея — ще се нагледаш на пискливи мадами с черни ленти на ръкава.

— Внимавай, Джон — сухо отвърна жената. — Пристрастията ти започват да си проличават.

— Нима? По дяволите. — Гадината на крачола му като че ли се бе запътила право към чатала му. На Ралф му хрумна, че ако в този миг Къркланд изведнъж съзре какво се готви да полази топките му, сигурно ще си загуби разсъдъка.

— Добре, но се постарай да говориш с организаторките на митинга — съветваше го продуцентката. — Тилбъри е мъртва, значи важните са Маги Петровски, Барбара Ричардс и доктор Робърта Харпър. Мисля, че Харпър ще представи довечера Големият шеф… или по-скоро голямата шефка.

Тя пристъпи на моравата и с високия си ток набучи една от пълзящите гадини. От нея плиснаха вътрешности с цветовете на дъгата и някакво восъчнобяло вещество, което приличаше на картофено пюре. На Ралф му хрумна, че това са личинки.

Лоуис притисна лице в ръката му.

— И си дръж очите на четири за една госпожа на име Хелън Дипно — добави продуцентката и пристъпи към сградата. Нанизаната на тока й буболечка се гърчеше.

— Дипно — повтори Къркланд и почука челото си. — Някъде там дълбоко нещо ми просветва.

— А-ха, там се върти последната ти активна мозъчна клетка. Хелън е съпругата на Ед Дипно. Разделени са. Интервюиран я, ако искаш трогателен репортаж. С Тилбъри бяха добри приятелки. А може би много близки приятелки, ако разбираш какво имам предвид.

Къркланд цинично се изхили — изражението му нямаше нищо общо с онова за пред камерата и Ралф изпита смайване. Междувременно една от цветните гадинки бе успяла да се покатери на обувката на жената и пълзеше нагоре по крака й. Ралф наблюдаваше с безпомощно удивление как се скрива под ръба на полата й. Как се катери по бедрото й като котенце под хавлиена кърпа. Отново му се стори, че продуцентката усеща нещо — докато напътстваше Къркланд какви интервюта да взима по време на митинга, тя машинално посегна надолу и почеса подутинката. Ралф не чу звука от пръсването на отвратителната гадина, но си представи какво се е случило. Мислено видя как вътрешностите й се стичат по чорапогащника й като гной, която ще остане там поне докато жената си вземе душ довечера — невидимо, неосезаемо, неподозирано присъствие.

Сега двамата колеги се захванаха да обсъждат как да заснемат предвиденото за днес следобед заседание на защитниците на живота… при условие, че то изобщо се състои. Продуцентката смяташе, че даже и от „Приятели на живота“ не са толкова глупави, та да се явят тук след случилото се в „Хай Ридж“. Къркланд й обясни, че не бива да подценява лудостта на фанатиците. И през цялото време, докато разговаряха, разменяха си духовити забележки и клюкарстваха, все повече и повече разноцветни насекоми делово се катереха по краката и по телата им. Един смелчага бръмбар дори успя да изпълзи чак върху вратовръзката на Къркланд и се запъти към лицето му.

Някакво раздвижване привлече вниманието на Ралф. Обърна се към вратите точно навреме, за да види как един техник побутва с лакът приятеля си и ги посочва. Изведнъж той осъзна как изглеждат двамата с Лоуис — като хора без обяснима причина да са тук (не носят на ръкава си черна лента, а и не са представители на масмедиите). Дамата, която изкрещя, е допряла лице до ръкава на господина… въпросният господин пък е зяпнал като глупак.

Ралф й заговори тихо през зъби, като затворник, готвещ се да избяга в някой от старите филми на „Уорнър Брос“.

— Вдигни глава. Ставаме подозрителни.

За миг не повярва, че Лоуис ще го послуша… но тя се сепна и вдигна глава. Хвърли последен поглед към храстите, после се втренчи решително в Ралф и само в него.

— Виждаш ли някакви следи от Атропос, Ралф? Това е причината да сме тук, нали… за да му хванем следите?

— Може би. Мисля, че трябва да се доближим до сградата.

Нямаше желание да прави каквото и да било, но му се струваше много важно да действа. Усещаше как покровът ги притиска от всички страни, как ги задушава и пасивно се противопоставя на всякакво движение. С него трябваше да се справят.

Добре — съгласи се тя. — Ще поискам от Кони Чънг автограф и през цялото време ще се кискам като глупачка. По този начин ще привлека вниманието към себе си.

— Добре.

Той отново погледна към Джон Къркланд и продуцентката. Двамата обсъждаха какви събития биха наложили да прекъснат вечерния бюлетин и да се включат пряко, без да подозират как трилобитите пълзят по лицата им. Едно от насекомите бавно проникваше в устата на Къркланд.

Ралф извърна очи и позволи на Лоуис да го отведе при Кони Чънг и Розенберг, брадатия оператор. Забеляза как те я измерваха от глава до пети, после се спогледаха. Изглеждаха едновременно развеселени и отегчени — очевидно бяха свикнали с досадните обожателки. Лоуис стисна лекичко ръката на Ралф, с което искаше да каже: „Не ми обръщай внимание, гледай си своята работа, а аз ще направя необходимото.“

— Извинявайте много, ама не сте ли Кони Чънг? — попита Лоуис с неприкрит възторг, сякаш не можеше да повярва, че разговаря с толкова прочута личност. — Видях ви ей там и първо викам на Нортън, или това е дамата, дето води предаването заедно с Дан Радър, или съм откачила, после…

— Да, аз съм Кони Чънг и много се радвам да се запозная с вас, но сега се подготвям за новините довечера, тъй че ще трябва да ме извините…

— Ама разбира се, и през ум не би ми минало да ви притеснявам, само искам един автограф — да драснете нещо набързо — защото съм ваша почитателка номер едно, поне в Мейн.

Госпожа Чънг хвърли поглед към Розенберг. Той вече държеше химикалка — почти като опитна медицинска сестра, която подава на хирурга инструмент още преди да го е поискал. Ралф насочи вниманието си към входа на сградата и се постара да изостри възприятията си.

Онова, което видя пред вратите — полупрозрачно, чернеещо вещество — отначало го смая. Приличаше на някакво геологическо образувание. Нима е… не, не може да бъде! Ако онова пред очите му беше истинско (както са действителни предметите в света на Мимолетните), би попречило на вратите да се отварят, но това не се случваше. Пред очите му двама телевизионни техници нагазиха до колене във веществото, сякаш то бе като мъгла.

Ралф си спомни за сияйните отпечатъци, които хората оставяха след себе си — онези, които приличаха на танцовите диаграми на Артър Мъри — и в миг му се стори, че е разбрал всичко. Следите изчезваха като цигарен дим… само че цигареният дим всъщност не изчезва, а остава по стените, по прозорците и в белите дробове. Очевидно човешките аури също оставяха отпечатък. Сигурно ако минаваше само един човек, дори след като цветовете изчезнат, нямаше да види нищо, но това бе най-голямата сграда за обществени изяви в четвъртия по големина град в щата Мейн. Помисли си за всички хора, които са влизали и излизали през тези врати, и проумя какво означава полупрозрачното вещество. Това бе съответствието на вдлъбнатинката, която понякога се образува в средата на стълбища, по които често се минава.

„Не му обръщай внимание, миличък — върши си работата.“ Кони Чънг припряно изписваше името си на гърба на някакво листче, подадено й от Лоуис. Ралф огледа мътния нанос върху цимента пред вратите, търсейки следа от Атропос; помисли си, че по-скоро би го подушил, тъй като от него се разнасяше характерна миризма на развалено месо като онази, която лъхаше от месарския магазин на господин Хюстьн.

— Благодаря! — бърбореше Лоуис. — И му викам на Нортън: „Точно като по телевизията е, като порцеланова кукличка.“ Точно така му казах.

— Много ви благодаря — прекъсна я Чънг, — но наистина съм много заета…

— Ама, разбира се! Поздравете Дан Радър от мен.

— Непременно. — Чънг се усмихна и кимна, после подаде писалката на Розенберг. — А сега, ако ни извините…

„Ако е тук, значи е на по-високо ниво от мен — рече си Ралф. — Ще трябва да се изкача още мъничко.“

Но трябваше да внимава, и то не само защото не биваше да губи време. Имаше опасност, ако се изкачи прекалено високо, да изчезне от този свят и от погледите на насъбралите се, а такова събитие би могло да накара новинарите да забравят предстоящото събрание на защитниците на живота… поне за, известно време.

Ралф се съсредоточи, но този път безболезненият спазъм в съзнанието му не приличаше на примигване, а на плавно притваряне на миглите. Изведнъж цветовете заляха света и всичко грейна в удивителен блясък. Но най-наситеният цвят, потискащият основен тон, бе черното на смъртния покров, което бе сякаш отрицание на всички останали цветове. Отново го обзе слабост, която накара сърцето му да се свие. Изведнъж си даде сметка, че се налага да побърза и да слезе на нивото на Мимолетните, преди жизнените му сили съвсем да са се изтощили.

Отново погледна към вратите. Известно време не забеляза нищо освен избледняващите аури на простосмъртни като самия него… после всичко изведнъж се проясни като послание, написано с лимонов сок, когато поднесеш листа към пламъка на свещ.

Очакваше нещо, което на вид и на мирис да наподобява Разлагащите се вътрешности в боклукчийските кофи зад месарницата на господин Хюстьн, но действителността беше още по-противна, може би защото беше толкова невероятна. По самите врати бяха размазани кървави слузести петна — може би отпечатъци от неуморните пръсти на Атропос, а отпред имаше голяма локва от същото вещество, която се всмукваше във втвърдения нанос. Гледката беше толкова ужасяваща — толкова извънземна — че в сравнение с нея разноцветните гадини изглеждаха едва ли не нормално. Веществото приличаше на повръщано от куче, което е болно от нов вид изключително опасен бяс. Ралф забеляза следи — отначало изсъхнали съсиреци и петна, които постепенно се превръщаха в малки капки, като от разляна боя.

„Ами че да — мислеше си Ралф. — Точно затова трябваше да дойдем тук. Малкият негодник не може да стои далеч от това място. То му действа като кокаин на наркоман.“

Представяше си как Атропос стои тук, гледа го… хили му се… после пристъпва напред и долепва длани до вратите. Прокарва ги надолу. Оставя гнусните лепкави втпечатъци. Черпи сила и енергия от същата чернилка, която изсмукваше жизнеността на Ралф.

„Разбира се, трябва да посети още много места, има да върши сума ти други работи — навярно си много зает, ако си такъв свръхестествен ненормалник като него — но въпреки това нещо го влече насам. И как ли се чувства тук? Все едно чука красива мацка, ей така.“

Лоуис го подръпна за ръкава и Ралф се обърна към нея. Тя все още се усмихваше, но страхът в очите й подсказваше, че й се иска да изкрещи. Зад нея забеляза Кони Чънг и Розенберг, които крачеха към зданието.

— Трябва да ме изведеш оттук — пошепна тя. — Не издържам повече. Имам чувството, че полудявам.

[Добре — няма проблеми.]

— Не те чувам, Ралф — и освен това ми се струва, че виждам слънчевите лъчи през теб. Божичко, сигурна съм, че ги виждам!

[О… почакай…]

Той се съсредоточи и почувства как светът под него леко се приплъзва. Цветовете избледняха; аурата на Лоуис изчезна.

— По-добре ли си?

— Във всички случаи се чувствам истинска. Той се поусмихна.

— Добре. Хайде да вървим.

Прихвана я за лакътя и я поведе към мястото, където ги остави Джо Уайзър. Кървавите капки водеха в същата посока.

— Откри ли каквото търсеше?

— Да.

Тя засия.

— Но това е страхотно! Знаеш ли, видях как се издигаш нагоре — беше много странно, сякаш наблюдавах как се превръщаше в черно-бяла фотография. Сетне… когато ми се стори, че виждам слънчевите лъчи през теб… беше много…

— Зловещо, а?

— Не… не точно зловещо. Просто странно. Виж, ония гадини… те бяха зловещи. Пфу!

— Знам какво си изпитала. Но мисля, че те още са ей там, отзад.

— Може, но имаме още много път, докато излезем от омагьосаната гора, нали така?

— А-ха — Карол би казала „много път до рая“.

— Моля те да не ме изоставяш, Ралф Робъртс.

— Ралф Робъртс ли? Никога не съм чувал за него. Името ми е Нортън.

Изпита удоволствие, като видя, че думите му я разсмяха.

ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

1.

Бавно прекосиха асфалтирания паркинг, разчертан с жълти линии.

„Довечера — казваше си Ралф — всички места ще бъдат запълнени. Ще дойдат, ще видят, ще слушат, тях ще ги видят… и най-вече ще покажат на целия град и на цялата страна, че разните там Пикъринговци изобщо не могат да ги изплашат. Мястото на неколцината, които няма да дойдат от страх, ще бъде заето от хората, тласкани от морбидно любопитство.“

Ралф и Лоуис се приближиха към ръба на смъртния покров. На това място той бе по-плътен и във вътрешността му се виждаха странни вихрушки, сякаш покровът беше изтъкан от обгоряла тъкан. Напомняше въздуха пред отворената вратичка на пещ, който трепти от горещината.

Дочуваха се два застъпващи се звука. По-силният приличаше на въздишка. „Ако вятърът може да плаче — мислеше си Ралф, — сигурно ще издава подобен звук.“ Този беше зловещ, но онзи, който едва се долавяше, бе ужасяващ — неприятно мляскане, сякаш гигантска беззъба уста предъвкваше огромни количества кашеста храна.

Като доближиха черния покров, Лоуис спря и извърна уплашен, извинителен поглед към Ралф. Когато заговори, гласът й бе тънък като на момиченце:

— Не мога да мина през това нещо. — Тя замълча, опитвайки да се овладее, най-после изрече и останалото: — То е живо. И ги вижда. — Лоуис посочи към хората на паркинга и към новинарските екипи близо до сградата. — Което е страшно, но освен това вижда и нас, а това е по-страшно… защото то знае че ние също го виждаме. То не обича да го виждаш. Да го усещат може би, но не и да го виждат.

Мляскащият звук като че бе започнал да артикулира думи, и колкото повече се вслушваше. Ралф се уверяваше, че това не е слухова измама.

[Чупкътъ. Майнътъви. Ръскарвайтесе.]

— Ралф — пошепна Лоуис. — чуваш ли?

[Мражяви. Жвиубия. Жвизям.]

Той кимна и отново я прихвана за лакътя.

— Хайде, Лоуис.

— Къде отиваме?

— Ще слезем най-ниско.

За миг тя неразбиращо се втренчи в него — после кимна. Ралф почувства примигването — този път малко по-силно от пърхането на мигли отпреди малко — изведнъж наоколо се проясни. Завихрящата се димна бариера пред тях се бе стопила и бе изчезнала. Но въпреки това, като се доближиха до мястото, където Ралф знаеше, че е покровът, той затвори очи и затаи дъх. Усети как Лоуис стиска още по-силно ръката му и забързва крачка, докато пресича невидимото препятствие, а когато самият той го прекоси, смътни, преплетени спомени — мъчителната смърт на жена му, смъртта на любимото кученце, което имаше като малък, Бил Макгавърн, който се опира на стената, притиснал ръка към гърдите си — закръжиха в съзнанието му, сетне се вкопчиха в него, сякаш го сграбчи жестока ръка. В ушите му кънтеше звънкото стенание — непрестанно и смразя ващо като глас на слабоумен.

После се озоваха от другата страна.

2.

След като минаха под дървената арка в отсрещния край на паркинга, Ралф дръпна Лоуис към една пейка и я накара да седне, макар тя разпалено да настояваше, че се чувства добре.

— Но аз имам нужда от секунда-две почивка, за да дойда на себе си. — Той се настани до нея.

Лоуис отметна кичур коса от спепоочието му и нежно го целуна.

След пет минути Ралф вече се чувстваше уверен, че ако се изправи, няма да се строполи на земята; хвана Лоуис за ръката и се изправиха заедно.

— Откри ли ги, Ралф? Откри ли му следите?

Той кимна.

— Но за да ги видим, трябва да се изкачим малко по-нагоре. Отначало опитах, като се издигнах точно толкова, че да виждам аурите, но не се получи. Трябва ни още мъничко.

— Добре.

— Налага се да бъдем предпазливи. Защото когато виждаме…

— Ни виждат. Прав си. Освен това не бива да забравяме да следим и времето.

— В никакъв случай. Готова ли си?

— Почти. Мисля, че ще бъда по-смела, ако ме целунеш отново.

Ралф се усмихна и се подчини.

— Вече съм готова.

— Добре — да вървим.

Отново усетиха познатото примигване.

3.

Водени от дирята червеникави петна, те прекосиха потъналата в боклук площадка, където построяваха лунапарка по време на окръжния панаир, и стигнаха до стадиона. Лоуис поспря за миг пред високата колкото половин човешки бой ограда, огледа се, за да се увери, че не я наблюдават, после се покатери отгоре. Отначало се движеше с очарователната гъвкавост на момиченце, но като преметна крак и яхна оградата, спря. На лицето й се изписа едновременно изненада и досада.

[Лоуис? Какво става?]

[Всичко е наред. Проклетото бельо ми изигра номер. Сигурно съм отслабнала, защото всичко се смъква. Ох, да му се не види!]

Ралф си даде сметка, че всъщност вижда не само къдричките на комбинезона й, но и десетина сантиметра розов найлон. Яхнала широката горна дъска на оградата, тя дърпаше плата, а Ралф прикри усмивката си. Мислеше да й каже, че изглежда много сладка, но се отказа.

[Обърни се, докато оправя този глупав комбинезон, Ралф. Междувременно престани да се хилиш!]

Ралф се обърна с гръб към нея и погледна към Административния център. Ако действително се беше ухилил (струваше му се по-вероятно Лоуис да е забелязала присмеха по аурата му), то при вида на черния смъртен покров, усмивката му помръкна.

[Лоуис, сигурно ще е много по-лесно, ако го махнеш.]

[Ще ме прощаваш, Ралф Робъртс, но не са ме възпитавали да си свалям бельото и да го хвърлям по разни стадиони, а ако някога си познавал момиче, което е вършело такива неща, то надявам се това да е било преди още да си се запознал с Каролин. Жалко, че нямам…]

Той внезапно си представи безопасна игла.

[Предполагам, нямаш, нали, Ралф?]

Той поклати глава и в отговор й изпрати друг образ — пясък, който изтича през пясъчен часовник.

[Добре де, добре, разбрах. Мисля, че го закрепих колкото да издържи още малко. Вече можеш да се обърнеш.]

Тя се спусна от другата страна на оградата съвсем леко и уверено, но аурата й бе избледняла значително, а тъмните сенки отново се бяха появили под очите й. Но поне за момента въстанието на бельото бе потушено.

Ралф също се покатери на оградата, преметна крак от другата страна и скочи при Лоуис. В съзнанието му се пробудиха стари, отдавна забравени спомени от детството му.

[Не след дълго ще трябва пак да заредим, Лоуис]

Тя кимна уморено.

[Зная. Да вървим.]

4.

Последваха дирята по пистата, прехвърлиха се през оградата от другата страна, после се спуснаха по обраслия с храсталаци склон до Нейболт Стрийт. Докато се препъваха надолу по хълма, Ралф видя, че Лоуис мрачно придържа комбинезона си през полата, помисли дали пак да я пита дали няма да й е по-лесно, ако захвърли проклетото бельо, но реши да не я поучава.

Най-голямата му тревога — че в един момент следите на Атропос просто ще се загубят — отначало се оказа безпочвена. Червеникавите следи водеха по неравната настилка на Нейболт Стрийт, покрай небоядисаните жилищни блокове, които отдавна вече трябваше да са разрушени. По провисналите въжета се вееше парцаливо пране, от мръсни дворове надничаха мърляви деца със сополиви носове и ги проследяваха с поглед. Красиво момченце на около три годинки, застанало на стъпалата пред дома си, ги изгледа безкрайно подозрително, после се хвана за чатала, а със свободната си ръка им показа среден пръст.

Нейболт Стрийт свършваше до старото железопътно депо и тук Ралф и Лоуис за миг изгубиха следите. Застанаха до едно магаре за дърва, с което беше препречен входът, и заоглеждаха обширния изоставен парцел. Тук-там всред слънчогледите и трънаците лъскаха ръждясали релси и под следобедното слънце проблясваха стъкла от стотици изпотрошени бутилки. Отстрани на порутения склад за дизелово гориво с крещящорозов спрей бяха изписани думите „СЮЗИ УЛИЗА ГОЛЕМИЯ МИ ДЕБЕЛ“. Тази трогателна декларация бе обградена с игриви свастики.

Ралф: [Къде, по дяволите, са следите?]

[Ето ги там, Ралф — виждаш ли?]

Тя посочваше към линията, която до шейсет и трета година беше главният железен път, а сега представляваше ръждясали, обрасли с треволяк релси, които водят наникъде. Повечето траверси липсваха — бяха изгорени от пияниците или пък от скитниците, запътили се да търсят работа в Арустук. Върху една от оцелелите траверси Ралф забеляза червеникавата диря. Следите изглеждаха по-пресни от онези, които ги бяха довели дотук.

Ралф замислено се взираше в релсите. Ако не го лъжеше паметта, линията заобикаляше игрището за голф и отвеждаше обратно към… към западния край на града. Той предположи, че това е същата изоставена железопътна линия, минаваща край летището и ливадата за пикник, където Фей Шапен сигурно и в този миг обмисля организирането на предстоящия турнир „Писта № 3 класик“.

„Въртим се в омагьосан кръг — мислеше си той. — Дявол да го вземе, изгубихме цели три дни, но мисля, че най-накрая пак ще се озовем там, откъдето тръгнахме… не в рая, а на Харис Авеню.“

— Здрасти, приятели. Кво праите?

Ралф бе почти убеден, че гласът му е познат, а и това чувство бе затвърдено от първия поглед към човека, който ги заговори. Той бе застанал зад тях, точно там, където тротоарът на Нейболт Стрийт най-после предаваше Богу дух. Изглеждаше на около петдесет, но Ралф предположи, че всъщност е може би пет или дори десет години по-млад. Носеше тениска и парцаливи дънки. Аурата, която го обвиваше, беше зелена като бира, произвеждана по случай Деня на Свети Патрик. Точно по това го и позна в крайна сметка. Същият пияница бе дошъл при тях с Бил онзи път, когато завари Макгавърн в Строфорд Парк да се вайка заради стария си приятел Боб Полхърст… който, както се оказа после, го надживя. Понякога животът е по-смешен и от филмите с Гручо Маркс.

Обзе го странно чувство на обреченост, а с него се промъкна и интуитивно разбиране на силите, които ги заобикаляха в този миг. Нямаше значение доброжелателни ли са тези сили или зли, дали са подчинени на Целта или на Случайността — те вяха колосални и това беше най-важното; в тази светлина Думите на Клото и Лахезис за избора и за свободната воля звучаха смехотворно. Струваше му се, че двамата с Лоуис са привързани към спиците на гигантско колело — колело, което непрестанно ги връщаше там, откъдето бяха тръгнали, като същевременно ги отвеждаше все по-навътре в ужасяващия тунел.

— Да ти се намират малко дребни, гос’ине?

Ралф се приплъзна малко по-надолу, за да е сигурен, че пияницата ще чуе отговора му, и каза:

— Бас държа, че чичо ти се е обадил от Декстър. Съобщил ти е, че пак можеш да се върнеш на работа в мелницата… но само ако пристигнеш там още днес. Нали така?

Пияницата изненадано запримигва насреща му.

— Ами… да-а. Нещо такова. — Той се опита да си припомни историята — на която вероятно сам вярваше много повече от всички хора, на които я беше разправял напоследък — и най-сетне хвана мъглявата й нишка. — Да ви кажа, чудна работица е. И мое пак да ме земат. То за Бангор и Арустук има рейс в два часа, ама билета е пет и пеесе, а па аз имам само два двайсе пет…

— Имаш седемдесет и шест цента — намеси се Лоуис. — Две по двадесет и пет цента, две по десет цента, една монета от пет цента и една от цент. Но като имам предвид колко пиеш, аурата ти има изключително здравословен вид, само това мога да ти кажа. Сигурно си здрав като вол.

Пияницата я изгледа озадачено, после отстъпи крачка назад и изтри с длан носа си.

— Не се тревожи — успокои го Ралф, — на жена ми навсякъде й се привиждат аури. Тя е много особена натура.

— Така ли било?

— А-ха. Освен това е много щедра и мисля, че няма да те обиди с дребна сума. Нали така, Алис?

— Той ще ги изпие. В Декстър няма никаква работа.

— Не, вероятно няма — каза Ралф и се втренчи в нея, — но аурата му има изключително здрав вид. Изключително.

— Ти май също си падаш психо — отбеляза пияницата. Очите му продължаваха да се местят предпазливо ту към Ралф, ту към Лоуис, но в тях просветваше спотаена надежда.

— Знаеш ли, че си прав — отговори му Ралф. — А пък напоследък тази ми способност взе да излиза на преден план.

Той сви устни, сякаш току-що му бе хрумнала интересна мисъл, и вдъхна. От аурата на скитника изскочи ярък зелен лъч и влезе в устата на Ралф. Вкусът бе много характерен — на ябълково вино. Беше резливо и възкиселичко, но приятно. Заедно с вкуса Ралф усети как се възвръща и силата му, което бе хубаво, както и невероятната яснота на мисълта, което пък беше още по-хубаво.

Забеляза, че Лоуис подава на пияницата двадесетдоларова банкнота. Той обаче не я видя веднага — бе зареял поглед в небето. В същия миг от аурата му щръкна още един зелен лъч. Прелетя като ослепителна мълния над буренясалата просека и се пъхна в устата и носа на Лоуис. Банкнотата в ръката й лекичко потрепери.

[О, Боже, толкова е хубаво!]

— Тия проклети пилотчета от военновъздушната в Чарлстън! — възнегодува пияницата. — Забравят, че не бива да надскачат звуковата бариера, докато не идат над океана! Едва не си подмокрих… — Съгледа банкнотата в ръката на Лоуис и челото му се смръщи още повече. — Абе, я-аа кажете, къв е тоа майтап, дето ми го пробутвате? Не съм тъп, да ви кажа. Може и да си попийвам от време на време, ама това не значи, че съм тъп.

„Чакай да мине малко време — мислено му отвърна Ралф — и ще почувстваш ефекта от пиенето.“

— Никой не те смята за тъп — каза Лоуис, — нито пък се шегуваме. Ето, вземи парите.

Скитникът продължи озадачено да се мръщи, ала след като внимателно се вгледа в Лоуис (и хвърли изпитателен поглед към Ралф), на лицето му се разля широка, победоносна усмивка. Пристъпи към Лоуис и протегна ръка към банкнотата, която бе заслужил, макар че не го осъзнаваше.

Миг преди да докосне банкнотата, Лоуис отдръпна ръката си.

— Гледай да си купиш и нещо за хапване, освен пиенето. И си помисли дали си щастлив от този начин на живот.

— Абсолютно сте права — ентусиазирано извика пияницата, без да откъсва поглед от банкнотата. — Ама абсолютно, госпожа! Знам за едно място, дето помагат на такива като мене. Като нищо ще отида там. Без майтап, всеки Божи ден мисля за това. — Но очите му нито за миг не изпускаха двадесетачката; изглеждаше така, сякаш всеки момент ще му потекат лигите. Лоуис погледна Ралф въпросително, сетне сви рамене и подаде банкнотата на пияницата.

— Благодарско, госпожа! — Той извърна очи към Ралф. — Тая дама е истинска принцеса! Силно се надявам, че го знаете.

Ралф нежно изгледа Лоуис и промълви:

— Знам го, приятел.

5.

Половин час по-късно двамата крачеха между ръждясалите релси, които заобикаляха общинското игрище за голф. Бяха се поиздигнали над нивото на Мимолетните след срещата с пияницата (може би защото той самият беше в приповдигнато настроение) и всъщност не можеше да се каже, че крачат. Първо, полагаха съвсем малко или почти никакви усилия и въпреки че краката им се движеха, Ралф имаше усещането, че по-скоро се плъзгат. Освен това не беше много сигурен, че съществата от нивото на Мимолетните ги виждат — катерички подскачаха безгрижно из краката им, заети със събиране на храна за зимата, а по едно време Лоуис рязко сведе глава, защото една червеношийка за малко не се вряза в челото й. Птицата рязко се понесе нагоре, сякаш чак в последния момент осъзна, че срещу нея се е изпречило човешко същество. Играчите на голф също не им обръщаха никакво внимание. Ралф смяташе любителите на голфа за хора, обсебели от своя спорт, но тази липса на всякакъв интерес му се стори подозрителна. Той, ако бе видял двама души да крачат посред бял ден по изоставената железопътна линия, положително би прекъснал играта, за да установи какво се канят да правят непознатите и накъде са се запътили. „Мисля, че особено любопитно щеше да ми се стори защо дамата непрекъснато мърмори: «Стой си на мястото, проклето нещо» и подръпва полата си“ — рече си Ралф и се ухили. Само че играчите изобщо не благоволиха да ги погледнат, въпреки че четиримата, които се бяха запътили към девета дупка, минаха достатъчно близо, та да чуе Ралф как се тюхкат, че цената на някакви акции спадала. Мисълта, че с Лоуис отново са станали невидими — или поне едва забележими — започваше да му изглежда напълно правдоподобна. Правдоподобна… и тревожна. „Времето лети по-бързо, когато си горе“ — бе казал старият Дор.

Колкото по на запад отиваха, толкова по-свежа ставаше следата и капките и петната разтревожиха Ралф. На местата, където бе попаднало върху релсите, лепкавото вещество бе унищожило ръждата като киселина. Бурените, върху които бе покапало, бяха почернели и изсъхнали — дори най-жилавите. Като прекосиха третия озеленителен пояс и навлязоха в гъсталака от преплетени хилави дръвчета и храсталаци, Лоуис го дръпна за ръкава и посочи напред. Огромни петна от слузестото вещество, което Атропос оставяше след себе си, лъщяха като отвратителна боя по стволовете на дърветата, а във вдлъбнатинките между релсите — вероятно там, където някога е имало траверси — имаше цели локвички.

[Приближаваме към дома му, Ралф.)

[Да.]

[Ако се върне и ни открие в бърлогата си, какво ще правим?]

Ралф сви рамене. Не знаеше, но не беше много сигурен, че този въпрос го вълнува. Да му мислят силите, които ги местят насам-натам като пионки по шахматна дъска — ония, дето господин К. и господин Л. наричаха По-висока Цел. Ако Атропос се появи, Ралф ще се опита да изскубне езика на малкия плешив негодник и да го удуши с него. А пък ако с това провали нечии планове, толкова по-зле. Не искаше да се бърка в делата на съществата от нивото на Дълголетните — важното беше да пази Лоуис, която бе изложена на риск, и да се опита да предотврати кръвопролитието в Административния център. Може да му остане малко свободно време да помисли и за себе си — сега, когато се бе подмладил, изобщо не му се умираше. Такива му бяха задачите, а ако оня дребен мръсник му се изпречи на пътя, някой от двамата ще отпадне от играта. А пък ако това не се връзва с плановете на големите шефове, много им здраве!

Лоуис четеше мислите му по неговата аура — видя го в собствената й аура — затова се обърна към нея.

[Какво означава това, Ралф? Че ще се опиташ да го убиеш, ако се опита да ни попречи ли?]

Той се замисли за миг, после кимна.

[Да-а — точно така.]

Тя кимна.

[Ралф?]

Той въпросително повдигна вежди.

[Ако се наложи да го направиш, ще ти помогна.]

Ралф бе абсурдно трогнат от тези думи… и с усилие скри от нея още нещо: че я води със себе си само за да бди над нея. Тази мисъл му напомни за обеците й, но бързо прогони изображението, защото не искаше тя да го види в аурата му.

Междувременно мислите на Лоуис се бяха отклонили в относително по-безопасна посока.

[Дори да влезем и излезем, без да го срещаме, той ще разбере, че някой е идвал, нали? А може би ще се досети кой точно.]

Навярно беше права, но това нямаше голямо значение — поне за момента изборът им бе ограничен само до тази възможност. Щяха да действат стъпка по стъпка и да се надяват, че ще доживеят до следващия ден. „Макар че, ако зависеше от мен, сигурно бих предпочел да проспя тези събития — рече си Ралф и тъжно се усмихна. — Божичко, чувствам се така, сякаш са минали години, откакто съм спал цяла нощ.“

Досети се за любимата фраза на Каролин за дългия път до рая. Точно сега му се струваше, че ще се почувства в рая, ако спи до обяд… или даже до по-късно.

Хвана Лоуис за ръка и двамата отново поеха по следите на Атропос.

6.

На дванадесет метра източно от желязната ограда, заобикаляща летището, ръждивите релси свършваха. Следата на Атропос обаче продължаваше, макар не за дълго — Ралф бе почти сигурен, че вижда края й. Отново му се натрапи странното изображение — с Лоуис са привързани към спиците на гигантско колело. Ако не грешеше, бърлогата на Атропос беше на един хвърлей от мястото, където Ед се сби с дебелия шофьор.

Силен повей на вятъра разнесе отвратителна миризма на гнило, отдалеч се чуваше гласът на Фей Шапен, който изнасяше лекция на любимата си тема:

— … и винаги съм казвал, че ма-джонг прилича на шахмата, шахматът прилича на живота, ако умееш която и да е от тези игри…

Вятърът стихна. Ралф още чуваше гласа на Фей, но отделните думи се губеха. Ала това не бе беда — беше чувал лекцията толкова често, че много добре знаеше как продължава.

[Ралф, вонята е отвратителна! Това е той, нали?]

Кимна, но не вярваше тя да го е видяла. Стискаше с все сила ръката му и се взираше напред с широко отворени очи. Слузестата следа, която започваше пред вратите на Административния център, свършваше в основата на изсъхнал дъб, наклонен като пияница, който търси опора. Причината за загиването на дървото и защо е наведено бе ясна — от едната страна кората на ствола бе обелена от мълния. Пукнатините, назъбеностите и издатинките по нея сякаш оформяха безмълвно пищящи лица, а голите клони на дървото се простираха към небето като зловещи йероглифи… които имаха — поне както му се струваше на Ралф — ужасяваща прилика с японските йероглифи, които означаваха „камикадзе“. Мълнията не бе успяла да прекатури дървото, но със сигурност се беше постарала да го стори. Част от огромните корени бяха изтръгнати. Бяха пропълзели под оградата и бяха повдигнали част от нея в странна форма, която напомни на Ралф за един негов познат на име Чарлс Енгстром.

— Не играй с Чъки — все повтаряше майка му. — Той е мръсно момченце.

Ралф не знаеше дали Чъки е мръсно момченце или не, но със сигурност беше малоумен. Имаше навик да се крие зад някое дърво в двора, стиснал дълга пръчка, която наричаше Пръчко Любопитко. Като минеше някоя жена с по-широка пола, Чъки пъхваше Пръчко Любопитко под дрехата и я повдигаше. Доста често успяваше да разгледа бельото на някоя жени (цветът на дамското бельо живо го интересуваше), преди тя да е проумяла какво става и да е хукнала подир хилещото се хлапе към вратата на къщата им, заплашвайки, че ще се оплаче на майка му. Оградата на летището, нагъната от корените на дъба, напомняше на Ралф полите на жертвите на Чъки, когато Пръчко Любопитко тъкмо се бе пъхнал под тях и започваше да ги повдига.

[Ралф?]

Той я погледна. [Кой е Прасчо Пит? И защо си се замислил за него точно сега?]

Ралф избухна в смях.

[По аурата ми ли го видя?]

[Сигурно — вече и аз не зная. Кой е той?]

[Друг път ще ти кажа. Да вървим.]

Хвана я за ръка и я поведе към дъбовото дърво, където следата на Атропос свършваше; вонята на леш, която бе характерна за плешивото докторче, се усили.

ДВАДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

1.

Свели очи, те стояха под дъба. Лоуис ожесточено хапеше устни.

[Трябва ли да слизаме там, Ралф? Наистина ли трябва?]

[Да.]

[Но защо? Да вземем нещо, което е откраднал ли? Да го убием ли? Какво?]

Освен да върнат гребенчето на Джо и обеците на Лоуис, не знаеше какво друго трябва да сторят… но бе убеден, че ще узнае, че и двамата ще разберат, като му дойде времето.

[Мисля, че засега е най-добре да продължим напред, Лоуис]

Мълнията бе наклонила дървото на изток, сякаш някаква огромна ръка го бе тласнала с все сила и бе отворила голяма Дупка в подножието на ствола. На човек, принадлежащ към Мимолетните, дупката навярно би му се сторила страшничка с нейните грапави стени и едва видимите корени, пропълзяващи като змии в плътните сенки — но едва ли би привлякла вниманието му.

„Някое хлапе с богато въображение щеше да види повече — мислеше си Ралф. — Дупката в подножието на дънера сигурно ще го накара да си представи я пиратски съкровища… я скривалища на разбойници… я бърлоги на тролове…“

Но не вярваше, че някое Мимолетно дете, дори и с богато въображение, щеше да види приглушеното червено сияние което се процеждаше изпод дървото, или пък щеше да разбере че извиващите се като змии корени всъщност са стъпала, които водят надолу към някакво тайнствено (и безсъмнено неприятно) място.

„Не — дори хлапе с развинтена фантазия не би видяло такива неща… но може би ще ги усети.“

Точно така. А след това, ако има малко мозък в главата си, ще се обърне и ще хукне да бяга, сякаш всички дяволи от ада са по петите му. Както би трябвало да постъпят двамата с Лоуис, ако изобщо имат капка разум. Само че непременно трябваше да вземат обеците и гребенчето на Джо Уайзър. И да спасят Хелън (вероятно и Нат), както и останалите две хиляди души, които ще бъдат довечера в Административния център. Лоуис бе права. Трябва да направят нещо, а ако се откажат сега, това завинаги щеше да им тежи на съвестта.

„И точно това са въжетата — мислеше Ралф. — Въжетата, с които вечните сили привързват нас, бедните, объркани Мимолетни създания към колелото си.“

Клото и Лахезис изникнаха пред очите му, сякаш под яркото увеличително стъкло на омразата, и той си каза, че да бяха тук сега, както обикновено, щяха да се спогледат смутено и бързичко да отстъпят крачка-две назад.

„И нямаше да сгрешат — заключи. — Никак даже.“

[Ралф? Какво има? Защо си толкова ядосан?]

Той поднесе ръката й към устните си и я целуна.

[Няма нищо. Хайде. Да вървим, докато смелостта не ни е изоставила.]

Тя не отмести веднага поглед, после кимна. А когато Ралф седна на земята и спусна краката си в зейналата дупка в основата на дървото, тя го последва.

2.

Ралф се отпусна по гръб и се плъзна под дървото, прикривайки с длан лицето си, за да не му се напълнят очите с пръст. Опитваше се да не потръпва от отвращение, когато корените го докосваха по врата и по лицето. Отдолу се разнасяше нетърпима воня, от която му се повдигна. Залъгваше се, че постепенно ще привикне към миризмата, но когато се напъха целият в дупката, престана да се заблуждава. Подпря се на лакът — по-малките коренчета се забиваха в главата му и олющените парченца кора го гъделичкаха по лицето — и повърна цялата си закуска. Чуваше как Лоуис прави същото. Усети, че му се завива свят, като че го заля огромна вълна.

Смрадта беше толкова силна, че сякаш я поглъщаше, а ръцете му бяха изцапани с червеното вещество, което ги доведе в това кошмарно място. Бе ужасно само да го гледаш — а сега беше потопен в него от глава до пети.

Нещо докосна ръката му и той за малко щеше да се поддаде на паниката, но осъзна, че е Лоуис. Преплете пръсти в нейните.

[Ралф, издигни се малко! По-добре е! Можем да дишаме.]

Веднага разбра какво го съветва и му се наложи в последния момент да се насили да не бърза. В противен случай щеше да излети нагоре като ракета.

Светът потрепна и изведнъж във вонящата дупка като че ли стана малко по-светло… и по-широко. Миризмата не изчезна, но стана поносима. Сега сякаш се намираха в малка, затворена отвсякъде палатка; пълна с хора с мръсни крака и потни мишници — което не беше много приятно, но се издържаше, поне за известно време.

Изведнъж Ралф си представи джобен часовник, чиито стрелки се движеха ужасно бързо. Като не се усещаше толкова силно миризмата, мястото беше по-поносимо, но все пак бе опасно — ами ако излязат на повърхността утре сутринта и от Административния център са останали само димящи руини? И това бе напълно възможно. Тук, долу, да се следи времето — мимолетно, дълголетно и каквото и да било — бе невъзможно. Погледна часовника си, но осъзна, че е безполезно. Трябваше да го свери по-рано, ала беше забравил.

„Не се ядосвай, Ралф — и без това не можеш да направиш нищо.“

Опита се да послуша вътрешния глас и изведнъж му дойде наум, че старият Дор бе напълно прав в онзи ден, когато Ед се сблъска с камиона, превозващ изкуствени торове — по-добре да не се бе забърквал в тази история. И все пак с Лоуис бяха най-старият Питър Пан и най-старата Уенди на света, които се спускат под вълшебното дърво в някакъв слузест подземен свят, който се страхуват да видят.

Лоуис се взираше в него, зловещите червени отблясъци осветяваха бледото й лице, а изразителните й очи бяха изпълнени със страх. Забеляза тъмни струйки по брадичката й и осъзна, че това е кръв. Сега тя буквално отхапваше парченца от устните си.

[Ралф, добре ли се чувстваш?]

[Сгушил съм се под старо дъбово дърво с хубаво момиче и се чувствам прекрасно. Но мисля, че трябва да побързаме.]

[Добре.]

Протегна крак в мрака и най-сетне намери възлест корен, на който да стъпи. После се плъзна по каменистия наклон и заедно с Лоуис, която беше прегърнал през кръста, се промушиха под друг корен. Полата й се запретна чак догоре и Ралф отново си спомни за Чъки Енгстром и за Пръчко Любопитко. Хем му стана смешно, хем се раздразни, като видя, че Лоуис се опитва да оправи полата си.

[Зная, че една дама се старае винаги, когато е възможно полата и да не е вдигната, но мисля, че това правило отпада като се спускаш по тролски стълби под стари дъбове. Съгласна ли си?]

Тя се поусмихна смутено и уплашено.

[Ако знаех с какво ще се занимаваме, щях да си обуя панталони. Мислех, че отиваме само до болницата.]

„Аз да знаех какво ни предстои, мила моя — рече си Ралф, — щях да продам всичките си акции, независимо от опасността да предизвикам нестабилност на пазара, и двамата с теб щяхме да вземем самолета за Рио.“

Затърси опора с другия си крак, давайки си ясна сметка, че ако падне, вероятно ще се озове на място, до което спасителните отряди на Дери изобщо няма как да се доберат. Малко над нивото на очите му от земята се подаде червеникав червей, който посипа челото му с бучици пръст.

Стори му се, че остана така цяла вечност, сетне усети под крака си гладка дървена повърхност — вече не корен, а истинско стъпало. Плъзна се още по-надолу, без да изпуска Лоуис, и изчака да провери дали опората ще поддаде под тежестта на двама им.

Стъпалото издържа, освен това бе достатъчно широко, за да стъпи и Лоуис. Ралф се огледа и забеляза, че се намират на най-горното стъпало на тясно стълбище, което се спуска в червеникавия мрак. Бе направено за — и може би от — много по-ниско от тях същество, затова трябваше да се навеждат, но това бе нищо в сравнение с кошмара, който изживяха през последните няколко минути.

Ралф се взря в назъбеното късче светлина над тях — изпълнени с неосъзнат копнеж, очите му се открояваха върху изцапаното му, потно лице. Светлината никога не му се бе струвала толкова примамлива и толкова далечна. Извърна се към Лоуис и й кимна. Тя също му кимна. Приведени на две, те заслизаха по стълбите, настръхвайки всеки път, когато някой корен ги докоснеше по врата или по гърба.

3.

Слизането им се стори безкрайно. Червената светлина ставаше все по-ярка, отвратителната смрад от Атропос се усилваше и Ралф осъзна, че с Лоуис „се издигат“, докато се спускат надолу по стъпалата — нямаха избор, иначе миризмата щеше да ги задуши. Повтаряше си, че изпълняват задачата си, че при такава мащабна операция все някой следи времето — някой, който би ги подканил да побързат, ако застрашително нарушат разписанието — но въпреки това се тревожеше. Защото може и да няма кой да засича времето, да няма рефер, нито пък отбор с черно-бели раирани фланелки. „Край на играта“ — беше казал Клото.

Тъкмо започваще да се пита да не би стъпалата да водят право в ада, и те свършиха. Малък коридор с каменни стени, не повече от метър висок и дълъг пет-шест метра, водеше към сводеста врата. Зад нея червената светлина танцуваше като отблясъците, които хвърля огънят от отворена пещ.

[Хайде, Лоуис, но бъди готова на всичко. Дори да се срещнеш с него.]

Тя кимна, отново подръпна провисналия си комбинезон и се запровира през тясното коридорче рамо до рамо с Ралф. Той подритна нещо и се наведе да го вземе. Беше червеи пластмасов цилиндър, по-широк в единия край — дръжка от въженце за скачане. „Едно, две, три, гъската вино пи.“

„Не си пъхай носа в работи, дето не те засягат, Мимолетник“ — му беше казат Атропос, но той се беше напъхал, и причината не беше само в онова, което плешивите докторчета наричаха „ка“. Беше се намесил, защото искаше да попречи на Атропос. Дери бе неговият град, Лоуис беше негова приятелка и Ралф установи, че изгаря от желание да накара Докторчо № 3 горчиво да съжалява, че изобщо е виждал диамантените обеци на Лоуис.

Захвърли дръжката от въженцето и продължи напред. След миг двамата с Лоуис минаха под сводестата врата и буквално застинаха на място, приковали погледи в подземния апартамент на Атропос. С ококорените си очи и сплетени ръце повече от всякога приличаха на герои от приказка — но не на Питър Пан и Уенди, а на Хензел и Гретел, които откриват шоколадовата къщичка на вещицата, след като дни наред са обикаляли из гората.

4.

[О, Ралф. О, Боже, Ралф… виждаш ли това?]

[Шшт, тихо.]

Точно пред тях се откриваше малка, разхвърляна стаичка служеща едновременно като кухня и спалня. Помещението беше неописуемо мръсно и вдъхваше ужас. По средата му стоеше ниска кръгла маса, пригодена от разрязан на две варел. Върху нея се виждаха остатъци от храна — сивкава, гранясала овесена каша, напомняща мозък, изсипан в нащърбен супник. Имаше един-единствен мръсен сгъваем стол. Отдясно на масата се мъдреше първобитна тоалетна, която се състоеше от ръждясал варел и тоалетна седалка, закрепена отгоре. Миризмата, която се носеше оттам, беше неописуемо противна. Единствената украса в стаята беше огледалото с меден обков, което висеше на едната стена — повърхността му бе толкова потъмняла от времето, че онези Ралф и Лоуис, които отразяваше, сякаш плуваха на пет метра под водата.

Отляво на огледатото имаше нар, застлан с мръсен дюшек и платнен чувал, натъпкан със слама или перушина, който служеше за възглавница. И възглавницата, и дюшекът излъчваха червеникава светлина, сякаш бяха нажежени от кошмарните сънища на съществото, което ги използваше. „Бих се побъркал от сънищата, съхранени в тази възглавница“ — рече си Ралф.

Някъде далеч, Бог знае колко дълбоко под земята, се процеждаше вода и шумът от капките отекваше глухо.

В отсрещния край на помещението имаше друг висок свод, през който се виждаше килер, където цареше пълен безпорядък. Ралф дори примигна два-три пъти, за да се увери, че не му се привижда. Сетне си каза:

„Точно това е мястото. Каквото и да сме дошли да търсим, тук ще го откриели“

Бавно, като хипнотизирана, Лоуис тръгна към килера. Устните й потрепваха от погнуса, но в очите й се четеше безпомощно любопитство — Ралф бе почти сигурен, че с такова изражение на лицето съпругата на Синята брада е отключила стаята, където й е било забранено да влиза. Изведнъж го обзе увереност, че Атропос се крие зад вратата и ги дебне с ръждясалия си скалпел. Забърза след Лоуис и я спря точно на прага. Сграбчи я за ръката, после допря пръст до устните си и преди тя да успее да продума, поклати глава.

Коленичи на пода и се подпря на пръстите на едната си ръка, като бегач, който очаква изстрела на стартовия пистолет. После се втурна под свода (дори и в този миг изпълнен с благодарност към тялото си, че откликна толкова енергично), закачи стената с рамо и се претьрколи. Без да иска ритна един кашон и го прекатури — отвътре се посипаха какво ли не: чорапи и ръкавици, няколко стари книги с меки корици, бермуди, отверка, покрита с някакви кафяви капки — може би от боя, а може би пък от кръв.

Ралф се изправи на колене и се извърна към Лоуис, която стоеше на прага и се взираше в него. До вратата нямаше никой, нито отляво, нито отдясно, пък и нямаше къде да се застане.

И от двете страни бяха натрупани кашони. Ралф слисано зачете надписите по тях — „Джак Даниелс“, „Гилбис“, „Смирноф“, „J&B“. Явно Атропос обичаше кашоните от алкохол не по-малко от всеки друг вехтошар, който мрази да изхвърля каквото и да било.

[Ралф? Безопасно ли е?]

Думата „безопасно“ беше нелепа, но той кимна и й протегна ръка. Тя забърза към него, отново подръпна комбинезона си и се заоглежда с нарастващо изумление.

Откъм мрачното жилище на Атропос килерът изглеждаше доста голям. Но когато се озова в него, Ралф установи, че в действителност помещението е огромно — истински склад. Сред огромните камари вехтории, които сякаш се канеха да се сринат всеки миг, криволичеха пътечки. Всъщност кашони имаше само до вратата — останалите вещи бяха безразборно нахвърляни и резултатът беше нещо средно между лабиринт и капан. Ралф заключи, че дори и „склад“ е неподходяща дума — това бе подземно градче, в което Атропос можеше да се скрие където си поиска… а ако е тук сега, сигурно ги наблюдава.

Лоуис не го попита нищо — той прочете по изражението й, че вече е разбрала. Когато най-сетне проговори, гласът й бе толкова странен, че по гърба на Ралф полазиха тръпки.

[Той ще да е много, много стар, Ралф.]

Да. Много, много стар.

На двадесетина метра по-навътре в помещението, което бе осветено от същите загадъчни червеникави отблясъци като стълбището, Ралф видя огромно колело от велосипед, което бе поставено върху стол с бамбукова облегалка, на свой ред изправен върху разнебитена ракла. Като гледаше колелото, целият настръхваше — сякаш метафората, която съзнанието му бе построило, за да си изясни по-добре идеята за „ка“, се бе превърнала в действителност. После забеляза ръждясалия железен обков от външната страна на колелото и изведнъж осъзна, че то сигурно е част от ония смешни велосипеди с три колела от деветдесетте години на миналия век.

„Точно така, това е колело от велосипед, при това сто процента поне отпреди век“ — рече си той. Това го наведе па мисълта колко ли хора — колко хиляди, стотици хиляди — са починали в Дери и околностите, откакто Атропос бе домъкнал това колело тук. А от тези хиляди на колко ли смъртта е била случайна?

„И откога той е тук? Колко стотици години?“

Разбира се, нямаше как да се разбере — може би от самото сътворение на света, когато и да е било то. И през цялото това време той е задигал по нещо мъничко от всеки, с когото се е гаврил… и всички тези вещи бяха събрани тук.

[Ралф!]

Огледа се и видя, че Лоуис държи сламената шапка с отхапаната периферия и черно пластмасово гребенче, от ония, дето могат да се купят във всеки денонощен магазин за долар и двадесет и девет. От него все още се излъчваха едва забележими оранжево-жълти отблясъци, което не изненада много Ралф. Всеки път, когато притежателят му го е използвал, по него сигурно е полепвало по малко от аурата и връвчицата му — като пърхот. Освен това не се изненада, че гребенчето и шапката на Макгавърн са на едно място — когато ги видя за последен път, те също бяха на едно място. Спомни си как Атропос сваля със замах сламената шапка и се преструва, че реши с гребенчето плешивото си теме.

„А после подскочи и удари пети във въздуха.“

Лоуис сочеше стария люлеещ се стол със счупени пречки.

[Шапката беше ей тук, точно на стола. Гребенчето беше отдолу. На господин Уайзър е, нали?]

[Да.]

Тя веднага му го подаде.

[Ти го вземи. Не съм толкова разпиляна, за каквато Бил ме смяташе, но понякога губя това-онова. А ако загубя гребенчето, никога, няма да си простя.]

Той взе гребенчето и понечи да го пъхне в задния си джоб, но после се сети колко лесно го бе откраднал Атропос точно оттам. Ето защо го прибра в предния джоб на панталоните си, после погледна пак към Лоуис, която съзерцаваше обезобразената шапка на Макгавърн с тъжното изумление на Хамлет, взиращ се в черепа на своя стар приятел Йорик. Като вдигна глава, Ралф видя сълзи в очите й.

[Обожаваше тази шапка. Смяташе, че с нея изглежда зашеметяващо елегантен. Всъщност си беше просто Бил — само че си въобразяваше, че изглежда добре, и това е важното. Не мислиш ли, Ралф?]

[Да, така е.]

Тя хвърли шапката на стария люлеещ се стол и се извърна да разгледа съдържанието на някакъв кашон, който на пръв поглед съдържаше дрехи от благотворителна разпродажба. Още щом му обърна гръб, Ралф клекна и заоглежда внимателно под стола, надявайки се да забележи блещукане в мрака. Ако шапката на Бил и гребенчето на Джо са били тук, може би и обеците на Лоуис.

Под стола имаше само прах и розово бебешко терличе.

„Трябваше да се досетя, че така би било прекалено лесно“ — рече си Ралф и се изправи. Изведнъж се почувства напълно изцеден. Изобщо не се затрудниха в намирането на гребенчето на Джо, което беше хубаво, без съмнение страхотно, но той се страхуваше, че това бе просто пример за късмет от първото залагане. Тепърва имаха да мислят за обеците на Лоуис… и, разбира се, да свършат онова, за което бяха изпратени тук, независимо какво бе то. А какво бе то? Не знаеше, а дори и някой от по-горните нива да изпращаше инструкции, той не ги получаваше.

[Лоуис, имаш ли представа какво…]

[Шшшт!]

[Какво има? Лоуис, да не би той да е тук?]

[Не! Млъкни, Ралф! Замълчи и слушай!]

Той се подчини. Отначало не чуваше нищо, после отново изпита онова странно усещане за примигване. Приплъзна се нагоре лекичко като перце, понесено от ветреца. Долови протяжен, стенещ звук, подобен на безкрайно скърцане на врата. В него имаше нещо познато — не в самия звук, а в асоциациите, свързани с него. Беше като…

… аларма, или пък противопожарен звънец. Казва ни къде се намира. Вика ни.

Лоуис впи ледени пръсти в ръката му.

[То е, Ралф — онова, което търсим Чуваш ли го?]

Да, чуваше го. Но какъвто и да бе този звук, нямаше нищо общо с обеците на Лоуис, а без тях нямаше да напусне бърлогата.

[Хайде, Ралф! Тръгвай! Трябва да го открием!]

Остави се Лоуис да го отведе към вътрешността на помещението. На повечето, места „сувенирите“ на Атропос бяха натрупани на купчини, поне с половин метър по-високи от човешки бой. Как е съумял дребосък като него да постигне това, Ралф не знаеше — сигурно чрез левитация — но в крайна сметка бързо изгуби всякакво чувство за ориентация, докато се въртяха, обикаляха и от време на време като че се връщаха по стъпките си. Бе сигурен единствено в това, че стенещият звук ечи в ушите му все по-силно — с приближаването към източника той все повече наподобяваше жужене на насекомо и се стори на Ралф неприятен. Все му се струваше, че ей сега ще завият зад някоя камара и ще налетят на гигантски скакалец, който се взира тъпо в тях с кафеникавочерни очи, големи като грейпфрути.

Макар аурите на отделните предмети, които изпълваха килера, да бяха избледнели, както изчезва ароматът на цветни листчета, изсушени между страниците на книга, те все пак ги долавяха през смрадта на Атропос — а и в това състояние на възприятията, когато всичките им сетива бяха изострени до крайна степен и бе невъзможно да не ги забележат. Тези неми останки от Случайните мъртви бяха едновременно ужасяващи и трагични. Ралф проумя, че това място бе по-скоро музей или пък бърлога на плъх-крадец — това бе богохулна църква, в която Атропос взимаше своето причастие — скръб вместо хляб, сълзи вместо вино.

Лутането по тесните, криволичещи пътечки бе тягостно изживяване. Всеки наглед не съвсем безполезен завой откриваше пред очите им стотина нови предмети, които Ралф предпочиташе никога да не бе виждал и да не трябваше да помни — всеки един от тях надаваше свой собствен вик на болка и изумление, който потъваше всред останалите. Не се наложи да се чуди изпитва ли Лоуис същите чувства — тя хлипаше тихичко до него.

Ето например тази очукана пластмасова детска шейна, чието въженце още беше преметнато през кормилото. Момченцето, на което бе принадлежала, бе починало след епилептичен припадък в един мразовит януарски ден през 1953 година.

Или пък онази пръчка на мажоретка, увита в пурпурни и бели рошави пера — цветовете на академията „Грант“. Момичето бе изнасилено и убито с нож през есента на 1967 година. Убиецът, когото полицията не бе успяла да залови, бе натикал тялото й в малка пещера, където костите й стояха и до днес заедно с останките на две други злощастни жертви.

А онова там бе брошката на жена, на която, докато вървяла по Главната улица — отивала да си купи новия брой на списание „Вог“ — й паднала тухла на главата; ако бе излязла от дома си тридесет секунди по-рано или по-късно, щяла е да си остане жива и здрава. Още ловджийският нож на човек, който бил убит при ловна злополука през 1937 година.

И компасът на един малък скаут, който паднал и си прекършил врата по време на екскурзия в планината Катадин. Маратонката на едно момченце на име Гейдж Крийд, което било прегазено от цистерна на шосе № 15 в Лъдлоу.

Пръстени и списания, ключодържатели и чадъри, шапки и очила, играчки и транзистори. Наглед това бяха различни предмети, но за Ралф те бяха едно и също нещо — немощните, скърбящи гласове на хора, които са били зачеркнати от сценария насред второто действие, докато още са разучавали репликите си за третото; хора, които най-безцеремонно са били изхвърлени, преди да завършат делото си, преди да изпълнят дълга си; хора, чието единствено престъпление бе, че са се родили под знака на Случайността… и че са се изпречили прел погледа на лудия с ръждивия скалпел.

Лоуис, хлипайки: [Мразя го! Толкова го мразя!]

Ралф напълно я разбираше. Едно е да слушаш Клото и Лахезис да говорят, че Атропос също бил част от общия план, че дори може би служел на някаква По-висша цел, съвсем друго е да гледаш избелялата бейзболна шапка на хлапето, което паднало в обраснала с треволяк шахта и издъхнало в тъмнината издъхнало в ужасни мъки, останало без глас, след като шест часа викало майка си.

Пресегна се и докосна тази шапка. Името на собственика й бе Били Уедърби. В предсмъртния миг му се бе искало да хапне сладолед.

Ралф стисна ръката на Лоуис още по-силно.

[Ралф, какво има? Чувам те как мислиш — наистина те чувам — но то е все едно да слушаш как някой си мърмори под носа…]

[Мислех си, че искам да му разбия мутрата на тоя копелдак, Лоуис. Може би ние ще му дадем урок какво е да лежи буден по цели нощи. Съгласна ли си?]

Тя стисна силно ръката му. После кимна.

5.

Стигнаха до място, където тясното коридорче, по което вървяха, се разделяше на две пътеки. Тихото жужене долиташе отляво и ако се съди по силата му, източникът беше наблизо. Вече нямаше как да вървят един до друг, а с напредването им проходът все повече се стесняваше. Най-накрая Ралф се видя принуден да се промъква с рамото напред.

Тук всичко бе потънало в червеникавата слуз на Атропос — тя се стичаше по нахвърляните в безпорядък вещи и образуваше локвички по мръсния под. Лоуис стискаше ръката на Ралф с всичка сила, но той не протестираше.

[Точно като в Административния център е, Ралф — той прекарва много време тук.]

Той кимна. Въпросът беше при кого идва господин А. по тази пътечка? Вече приближаваха към края й — препречваше я стена от вехтории, а Ралф още не виждаше откъде идва жуженето. Започваше да го изнервя — все едно в главата ти е влязла конска муха и не може да излезе. С всяка измината крачка той все повече се убеждаваше, че онова, което търсят, се намира зад стената от боклуци — значи ще трябва да се върнат и да потърсят заобиколен път, или да минат през нея. И в двата случая щяха да изгубят много повече време, отколкото можеха да си позволят. Някъде дълбоко в съзнанието на Ралф започваше да се промъква отчаяние.

Но коридорчето не свършваше — отляво се откриваше проход под една маса за хранене, на която сяха натрупани съдове, купчинки зелена хартия и…

Зелена хартия ли? Не, не хартия. Пачки банкноти. В съдовете в пълен безпорядък бяха нахвърляни банкноти от по десет, по двадесет и по петдесет долара. В една нащърбена сосиера имаше свита на фунийка стотачка, а от прашна винена чаша стърчеше навита на руло банкнота от петстотин долара.

[Боже мили, та това е цяло състояние!]

Тя гледаше не масата, а другата стена на коридорчето. Последният метър и половина беше изграден от сиво-зелени пачки с бандероли. Този проход буквално беше направен от пари и Ралф проумя отговора на един от другите въпроси, които не му даваха мира — откъде идват средствата на Ед. Атропос беше богат като Крез… но Ралф бе сигурен, че въпреки това плешивият синковец не може да си хване приятелка.

Приведе се, за да огледа под масата. Изглежда, от другата страна имаше ниша, но съвсем малка. Вътре червеното сияние пулсираше като туптящо сърце. По обувките им танцуваха ужасяващи отблясъци.

Ралф посочи с пръст натам, после погледна Лоуис. Тя кимна. Той коленичи и се провря под масата в подобната на олтар ниша, която Атропос бе съградил около нещото насред пода. Точно него бяха изпратени да открият, Ралф изобщо не се съмняваше в това, само че още не можеше да проумее какво представлява. Предметът — не много по-голям от ония стъклени топчета за игра, които децата наричат „гуди“ — бе обвит в смъртен покров по-непроницаем и от центъра на черна дупка.

„Направо страхотно — прекрасно. И какво сега?“

[Ралф! Чуваш ли пеенето? Едва се чува.]

Той я изгледа скептично, после се огледа. Макар по принцип да не страдаше от клаустрофобия, вече изпитваше омраза към това претъпкано с вещи пространство, а в съзнанието му се промъкваше паническото желание да си плюе на петите. Някакъв едва доловим гласец проговори: „Не става въпрос какво искам, Ралф, а от какво имам нужда. Ще направя всичко възможно да остана с теб, но ако не свършиш скоро онова, за което си изпратен тук, вече няма да има никакво значение какво искаме ти или аз — ще те принудя да избягаш.“

Овладеният ужас в този глас не го изненада, защото това място наистина беше ужасно — съвсем не бе стая, а дъното на дълбока шахта, чиито кръгли стени всъщност представляваха камари от откраднати вещи: тостери, табуретки, радиочасовници, фотоапарати, книги, щайги, обувки, гребла. Точно под носа на Ралф на овехтял каиш, върху който с фалшиви скъпоценни камъни бе изписано името ДЖАК, бе провесен очукан саксофон. Ралф посегна към него — искаше да го махне от очите си. После си представи как стените ще се свлекат върху тях и ще ги погребат живи. Отдръпна ръка. В същия миг изостри сетивата си колкото е възможно повече. За миг му се причу нещо — лека въздишка, подобна на шепота на океана в раковина — после настъпи тишина.

[Дори тук да звучат гласове, Лоуис, аз не ги чувам — тая проклетия ги заглушава.]

Той посочи нещото в центъра на кръга — по-черно от самата им представа за чернота; смъртен покров, който бе сякаш апотеоз на всички смъртни покрови. Но Лоуис клатеше глава.

[Не, не ги заглушава. Изсмуква ги.]

Тя отправи изпълнен с ужас и отвращение поглед към жужашия предмет.

[Това чудо изсмуква живота на всички вещи, дето са натрупани около него… опитва се да стори същото и с нас.]

Точно така. След като Лоуис вече го бе изрекла гласно, Ралф усети как покровът — или предметът в него — се опитва да измъкне нещо от съзнанието му, тегли го, извива го, опитва се да го изтласка… да го изтръгне като зъб от венеца.

Да изсмуче живота ли? Почти, но не съвсем. Според Ралф нещото в покрова не искаше нито живота им, нито пък душите им… поне не точно това. Искаше жизнената им сила. Тяхното „ка“.

Лоуис улови тази мисъл и очите й се разшириха от ужас, после се отместиха към нещо точно над дясното рамо на Ралф. Тя коленичи и посегна към него.

[Лоуис, недей — всичко това може да се срути и да…]

Вече беше късно. Тя измъкна някакъв предмет, огледа го, потресена от откритието си, и му го подаде.

[Още е живо — всичко тук е живо. Не зная как точно, но е живо… Ала звуците, които издават, са много слаби. Защо ли са толкова слаби?]

Държеше малка бяла маратонка, принадлежала на някое дете или на жена. Ралф я пое и чу как тя пее тихо с далечен глас. Звукът бе самотен като ноемврийски вятър в мрачен следобед, но и неземно мелодичен — нещо като противоотрова срещу неспирното бръмчене на черното нещо на пода.

Гласът му бе познат. Беше сигурен в това.

Върху обувката имаше кафеникаво петно. Отначало Ралф го взе за петно от мляко с какао, но после разбра, че е от засъхнала кръв. Внезапно си спомни как стои пред „Червената ябълка“ и грабва Нат от ръцете на Хелън, която всеки миг ще я изпусне. Спомни си как Хелън преплита крака, как полита назад, опира се на вратата на магазина като пияница на уличен стълб и протяга към него ръце. „Дай ми мо-ето беб-че… дай ми На-та-ли.“

Позна гласа, защото този глас принадлежеше на Хелън.

Маратонката беше нейна, а кръвта бе или от разбития й нос, или от раната на бузата й.

Обувката пееше ли, пееше, бръмченето на нещото в покрова не успяваше напълно да заглуши гласа й и слухът на Ралф — или онова, което му служеше като слух в света на аурите — вече изострен до крайност, долавяше гласовете на всички други предмети. Те пееха като хор на погубените души.

Живи са. Пеят.

Те пееха, всички неща по тези стени наоколо пееха, защото притежателите им все още можеха да пеят.

Притежателите им все още бяха живи.

Ралф отново вдигна поглед и този път забеляза, че макар някои от тези вещи да бяха стари — например саксофонът — много, много от тях бяха нови; в тази ниша нямаше велосипеди отпреди сто години. Видя три радио-часовника, все електронни. Прибори за бръснене, които наглед надали изобщо бяха използвани. И червило, на което етикетчето с цената от „Райт Ейд“ все още си стоеше.

[Лоуис, Атропос е откраднал тези предмети от хората, които ще бъдат довечера в Административния център. Не мислиш ли?]

[Да. Убедена съм, че е така.]

Той посочи черния пищящ пашкул на пода, който почти успяваше да заглуши всички пеещи гласове наоколо… докато ги поглъщаше.

[И каквото и да има в това чудо, то неминуемо е свързано с онова, което Клото и Лахезис наричаха главната връвчица. То свързва всички тези най-разнородни предмети — всички тези отделни животи.]

[Така те се превръщат в „ка-тет“. Да-а.]

Ралф върна маратонката на Лоуис.

[Трябва да я вземели На Хелън е.]

[Зная.]

Лоуис го стрелна с поглед, после направи нещо, което му се стори невероятно умно — измъкна връзките от първите няколко дупки и завърза обувката на лявата си китка като гривна.

Ралф допълзя малко по-близо до черния пашкул и се наведе. Трудно беше да се доближиш до него, а още по-трудно да стоиш близо до него — все едно да допреш ухо до мотора на огромна бормашина, която пищи с пълна сила, или пък да гледаш право срещу ослепително силна светлина, без да замижиш. Този път му се стори, че в бръмченето се различават отделните думи — същите, които бе чул, когато излизаха от смъртния покров около Административния център: „Чупкътъ. Майнътъви. Ръскарвайтесе.“

* * *

Ралф запуши уши, но това, разбира се, не помогна. Думите не идваха отвън. Отпусна ръце и погледна Лоуис.

[Какво ще кажеш? Имаш ли някаква идея какво да правим сега?]

Не знаеше какво точно очаква от нея, но със сигурност не и незабавния утвърдителен отговор, който получи.

[Разрежи го и извади онова, което е вътре — и то веднага. Това нещо е опасно. Представи си, че може би вика Атропос. Кудкудяка като кокошката в онази приказка за Джак и вълшебното бобено зърно.]

Всъщност на Ралф вече му беше хрумнала подобна възможност, макар и не толкова образно формулирана. „Добре — рече си той. — Ще разрежем опаковката и ще измъкнем изненадата. Само че как точно ще го постигнем?“

Спомни си мълнията, която запрати по Атропос, когато плешивият негодник се опитваше да подмами Розали да пресече улицата. Добър способ, само че в случая той можеше да нанесе много повече вреда, отколкото полза — ами ако унищожи онова, което трябва да вземат?

[Не смятам, че можеш да го направиш.]

Добре, прекрасно, той самият не беше убеден в собствените си възможности… но когато си заобиколен отвсякъде с личните вещи на хора, които ще бъдат мъртви още преди изгрев слънце на следващия ден, поемането на риск изглеждаше много лоша идея. Дори налудничава.

[Трябва ми не мълния, а една хубава остричка ножица, като онези, с които Клото и Лахезис…]

Втренчи се в Лоуис, слисан от яркия образ.

[Не зная какво точно си мислеше току-що, но побързай да го направиш.]

6.

Ралф погледна дясната си ръка — по която нямаше нито една следа от първите признаци на артрит и която бе обвита в ярък син ореол. Почувства се глуповато, като сви безименния си пръст и кутрето и протегна показалеца и средния си пръст напред, припомняйки си една детска игра.

„Бъди ножица — мислено изрече той. — Трябва ми ножица. Помогни ми.“

Нищо. Вдигна очи към Лоуис. В погледа й се четеше смирение, което бе някак си ужасяващо. „О, Лоуис, само да знаеше“ — рече си той, а после прогони тези мисли от съзнанието си. Защото усети нещо. Да. Нещо.

Този път в главата му изникнаха не думи, а образ — само че не ножиците на Клото и Лахезис, с които отпратиха Джими В., а неръждаемата шивашка ножица на майка му — две дълги тесни остриета, които накрая изтъняваха почти колкото острието на нож. Съсредоточи се още малко и дори си представи думите, изписани с миниатюрни буквички точно под нита, с който бяха свързани двете остриета — ШЕФИЙЛДСКА СТОМАНА. Отново усети примигването — не, не точно това — имаше чувството, че огромен мускул (при това невероятно силен) бавно се свива. Втренчи се в пръстите си и накара острието на въображаемата ножица да се разтвори и затвори. В същия миг разтвори и затвори пръстите си, при което се образуваха два V-образни лъча, които се удължиха.

Почувства как енергията, която бе изсмукал от момчето и от скитника в железопътното депо, най-напред се съсредоточава в главата му, после се спуска по дясната ръка към пръстите му като конвулсивна тръпка.

Аурата около протегнатите му пръсти ставаше все по-плътна и по-ярка… Добиваше издължената форма на острие. Когато сиянието се източи на десетина сантиметра от ноктите му, Ралф отново раздвижи пръсти. Остриетата се разтвориха и затвориха.

[Хайде, Ралф! Направи го!]

Да — нямаше време за губене и за експерименти. Чувстваше се като акумулатор, който трябва да захрани мотор с неимоверно по-висок капацитет. Усещаше как цялата му енергия — онази, която бе заел, и своята собствена — протича през дясната му ръка към тези остриета. Това нямаше да трае дълго.

Приведе се, долепил пръсти един до друг, сякаш сочеше с тях, и пъхна върха на тази „ножица“ в смъртния покров. Толкова се бе съсредоточил първо да създаде, а после да запази тази ножица, че бе престанал да чува дрезгавото бръмчене — поне съзнателно; но когато върхът на ножицата потъна в черната обвивка на пашкула, от него изведнъж се дочу писък, в който се долавяше болка и тревога. Рукна тъмна лепкава слуз, която покапа по пода. Приличаше на секрет на хремав човек. В същото време потокът от сила, който протичаше през него, почти се удвои. Даде си сметка, че всъщност вече го вижда — собствената му аура сякаш се стичаше от двете страни на дясната му ръка и пулсираше. Освен това усещаше как сиянието около другите части на тялото му избледнява, като че защитният слой изтънява.

[Побързай, Ралф!]

Напрегна всичките си сили и разтвори пръсти. Блестящите синкави остриета също се разтвориха и прорязаха черното яйце. То изпищя и по повърхността му пробягаха две червени назъбени искри. Ралф събра пръсти, а остриетата, които излизаха от тях, се щракнаха, разрязвайки черното вещество, което се състоеше от нещо твърдо като черупка, и друго, по-меко.

Той изкрещя. Не изпитваше болка, но го изпълваше някаква ужасна умора. „Сигурно човек се чувства така, когато загуби прекалено много кръв“ — рече си той.

В пашкула проблесна някакъв златен предмет.

Ралф напрегна всичките си сили и се опита да разтвори остриетата още веднъж. Отначало му се струваше, че няма да успее — сякаш бяха залепени — сетне те се отделиха и прорезът се разшири. Предметът вече се виждаше — беше малък, лъскав и кръгъл. „Всъщност може да бъде само едно“ — помисли си той, изведнъж сърцето му силно се разтуптя. Сините остриета потрепериха.

[Лоуис! Помогни ми!]

Тя го сграбчи за китката. Ралф усети бурен прилив на сила. Пред слисания му поглед остриетата отново заблестяха. Само едното беше синьо. Другото оеше перленосиво.

Лоуис, сякаш изпищя в главата му: [Режи! Режи!]

Той отново долепи пръсти и този път остриетата прерязаха черната обвивка. Тя нададе последен писък, почервеня и изчезна. Остриетата се стопиха. Ралф за миг затвори очи и усети как едри капки пот се търкалят по страните му като сълзи. На тъмния екран зад клепачите му се бяха запечатали налудничави образи, които наподобяваха танцуващи остриета на ножица.

[Лоуис? Как си?]

[Добре съм… но съм напълно изцедена. Представа си нямам как ще се довлека до ония стълби. Дори не съм много убедена, че мога да се изправя на крака.]

Ралф отвори очи, опря длани върху бедрата си и се приведе. На пода, там където беше пашкулът, имаше венчална халка, Не му беше никак трудно да прочете надписа от вътрешната и страна: „ХД — ЕД — 8. 8. 87“.

Хелън Дипно и Едуард Дипно. Бракосъчетани на 8 август 1987 година.

За нея бяха дошли. Това бе сувенирът, който Атропос бе откраднал от Ед. Сега оставаше да го вземе… да го пъхне в малкото джобче на панталона си… да намери обеците на Лоуис… и бързо да избягат от бърлогата.

7.

Посегна към халката и в съзнанието му изскочи едно стихче — само че не от Стивън Добинс, а от Дж. Р. Р. Толкин, създателят на хобитите, за които Ралф се бе сещал за последен път в уютната, пълна със снимки дневна на Лоуис. Беше чел разказа за Фродо, Гандалф, Саурон и Мрачния владетел — сега откри, че в дъното на онази история стои подобен предмет — но в миг стиховете изникнаха в съзнанието му съвсем ясно, точно като ножицата секунди преди това:

Един пръстен властва над всички, един пръстен

другите намира,

един пръстен в мрака в едно ги събира,

в земята Мордор, дето сенките танцуват.

„Не ще мога да го вдигна — рече си Ралф. — Той е вързан за колелото на «ка» толкова здраво, колкото и ние с Лоуис. Или пък да го пипна ще е все едно да сграбча кабел, по който протича ток под високо напрежение — даже няма да разбера какво се е случило!“

Само че не му се вярваше да се случи нещо такова. Ако не бива да взима този пръстен, защо той ще бъде скрит в смъртен покров? Ахо не е писано да го вземе, защо изобщо силите, които стоят зад Клото и Лахезис — и зад Дорънс (Дорънс не му излизаше от ума), ще ги изпращат с Лоуис на това пътешествие?

„Един пръстен властва над всички, един пръстен другите намира“ — рече си Ралф и стисна венчалната халка на Ед. В миг пронизителна, нечовешка болка раздра дланта и цялата му ръка до лакътя — в същия миг пеещите гласове на предметите, които Атропос бе нахвърлял тук, се извисиха във величествен, мелодичен хор.

Ралф издаде някакъв звук — писък, а може би просто стенание — и вдигна пръстена, стискайки го здраво. Във вените му като вино се разля победоносно тържество или пък като…

[Ралф.]

Погледна към нея, но Лоуис се бе вторачила към мястото, където допреди миг беше пръстенът на Ед, а в тъмните й очи се четеше смесица от страх и объркване.

Пръстенът беше на същото място — блещукаща златна халка, от вътрешната страна на която бе изписано „ХД — ЕД 8. 8. 87“.

За миг му се зави свят, но напрегна всички сили и се овладя. Разтвори юмрук, едва ли не с очакването пръстенът да го няма, независимо че го усещаше в ръката си, но той си беше там, насред дланта му, сгушен точно в гънката, където се разделят линията на живота и линията на любовта, блещукаше на зловещата червена светлина, която изпълваше това противно място. „ХД-ЕД 8. 8. 87“.

Двата пръстена бяха напълно еднакви.

8.

Един в ръката му и един на пода — между двата нямаше абсолютно никаква разлика. Поне Ралф не забелязваше да има.

Лоуис посегна към халката, която се появи на мястото на онази, която Ралф бе взел, после се поколеба, но все пак я взе. Пред очите им на пода на нишата се появи призрачно очертание и се превърна в трета венчална халка. Отвътре, както и на другите две пишеше „ХД — ЕД 8. 8. 87“.

Внезапно Ралф си припомни друга история — не дългия разказ на Толкин за Пръстена, а една приказка от д-р Сус, която бе чел на едно от племенничетата на Каролин още през петдесетте. Оттогава бе изминало доста време, но никога не бе успял да забрави историята, която беше много по-интересна и по-мрачна от обичайните дрънканици на д-р Сус за прилепи, мишоци и палави котараци. Казваше се „Петстотинте шапки на Бартоломю Къбинс“ и Ралф изобщо не се учуди, че тази приказка му идва наум точно сега.

Бартоломю бил простоват беден селянин, който извадил лошия късмет да иде в града точно когато кралят случайно минавал оттам. Човек трябвало да си сваля шапката в присъствието на височайша персона и Бартоломю се опитвал да си свали шапката, само че изобщо не успявал. Всеки път, като я махнел от главата си, на нейно място се появявала друга, досущ като предишната.

[Ралф, какво става? Какво означава това?]

Той безмълвно поклати глава, поглеждайки ту пръстена в дланта си, ту онзи в ръката на Лоуис, ту пръстена на пода. Три пръстена, съвсем еднакви, точно като шапките, които Бартоломю Къбинс свалял една след друга от главата си. Бедният човек се опитвал да отдаде почит на краля дори когато палачът го водел към ешафода, където щели да го обезглавят, задето престъпил закона и показал неуважение към владетеля…

Само че по едно време шапките на горкия Бартоломю започнати да се променят и ставали все по-натруфени и по-фамозни.

„А пръстените еднакви ли са? Сигурен ли си, Ралф?“ Не, май не беше. Като взе първия, за миг цялата му ръка изтръпна от ужасна болка, сякаш от ревматизъм, а като взимаше втората халка, Лоуис изобщо не даде вид нещо да я е заболяло.

„Не и гласовете — не ги чух, когато тя докосна халката.“ Ралф се наведе и взе третия пръстен. Не изпита никаква болка, а и предметите, от които бяха изградени стените на нишата, не нададоха вой — продължиха да си пеят все тъй тихо. Междувременно на мястото на третия пръстен изникна четвърти, съвсем като поредната шапка на бедничкия Бартоломю Къбинс обаче Ралф изобщо не му обърна внимание. Взираше се в първата халка, която се гушеше в гънката между линията на любовта и линията на живота на дясната му длан.

„Един пръстен властва над всички — повтори си той. — Един пръстен в мрака в едно ги събира. Струва ми, че това си ти, хубавецо. Мисля си, че другите са просто хитроумна измама.“

Това сигурно можеше да се провери. Ралф доближи двата пръстена до ушите си. Този в лявата му ръка мълчеше — а в онзи, който бе извадил от черния пашкул, едва доловимо отекваше последният ужасяващ писък на черното нещо.

Пръстенът в дясната му ръка беше жив.

[Ралф?]

Дланта й — студена и настойчива — докосна неговата. Ралф се вгледа в нея, после захвърли пръстена, който държеше в лявата си ръка. После вдигна другия и погледна през него като през телескоп напрегнатото, непривично младо лице на Лоуис.

[Този е истинският. Другите са просто допълнение — като нулите в дълга и сложна математическа задача.]

[Искаш да кажеш, че нямат никакво значение?]

Той се позамисли, защото не знаеше какво точно да й отговори… всъщност те имаха значение. Само че не знаеше как да изрази с думи това интуитивно усещане. Докато в тази ниша продължават да се появяват фалшиви пръстени — като шапките на Бартоломю Къбинс — единственото истинско бъдеще бе онова, което чертаеше смъртният саван около Административния център. И първият пръстен — а именно онзи, който Атропос бе задигнал от Ед (може би докато е спял до Хелън в малката къщичка в Кейп Коуд, където сега не живееше никой) — можеше да промени хода на събитията.

Фалшификатите бяха символи, които запазваха формата на „ка“ — точно като спиците, които излизат от оста на колелото и му придават форма. Само че оригиналът…

Ралф си рече, че оригиналът, това всъщност е оста — един пръстен ги събира.

Стисна здраво златната халка и твърдият метал се впи в дланта и в пръстите му. После я пъхна в малкото джобче на панталоните си.

„Едно пропуснаха да ни кажат за «ка» — че е хлъзгава. Хлъзгава е като риба, която не ще да се откачи от куката, а само ти се мята в ръцете.“

Беше и като да се катериш по пясъчна дюна — след всяка крачка се свличаш две назад. Отидоха в „Хай Ридж“ и извършиха нещо — Ралф не знаеше точно какво, но Дорънс ги уверяваше, че било истинско, че са изпълнили поставената задача. А сега бяха тук и халката на Ед вече беше в ръцете им, само че и това не беше достатъчно, но защо? Защото „ка“ беше като риба, „ка“ беше като пясъчна дюна, „ка“ бе като колело, което безспирно се върти все напред и премазва всичко, което му се изпречи на пътя. Колело с много спици. Но най-много от всичко „ка“ приличаше на пръстен.

На венчална халка.

Изведнъж Ралф проумя онова, което така и не успя да си изясни по време на разговора на покрива и което въпреки усилията на Дорънс не бяха разбрали: неясното положение на Ед и фактът, че Атропос го беше открил, бяха съсредоточили в бедния, умопобъркан човек колосална сила. Беше се отворила вратичка, през която се бе промъкнал демон на име Пурпурният крал — той бе по-силен от Клото, Лахезис, Атропос, от всички тях. И изобщо нямаше намерение да се остави на някакво си старче на име Ралф Робъртс.

[Ралф?]

[Един пръстен властва над всички, Лоуис — един пръстен другите намира.]

[Какви ги говориш? Какво означава това?]

Ралф потупа джобчето на панталона си и усети малката издутинка от халката на Ед. После сграбчи Лоуис за раменете.

[Онези пръстени, които се появиха после — фалшивите — са спиците, но този пръстен е оста. Като извадиш оста на което и да е колело, то вече не може да се върти.]

[Сигурен ли си?]

Беше съвсем сигурен. Само не знаеше как точно да го направи.

Накара я да изпълзи първа изпод масата, после коленичи и я последва. Насред прохода се спря и хвърли поглед през рамо. Видя нещо странно и ужасяващо — макар че жуженето още не бе започнало отново, смъртният саван сякаш сам се изтъкаваше около новопоявилата се венчална халка. Грейналото злато вече потъваше в този зловещ покров.

Няколко секунди Ралф се взира като омагьосан, почти като хипнотизиран, в странното явление, после с усилие откъсна очи и запълзя след Лоуис.

9.

Страхуваше се да не изгубят много време, докато се опитват да налучкат обратния път през лабиринта от коридори, които криволичеха сред склада на Атропос, но се оказа, че това не е никак трудно. Ориентираха се по собствените си стъпки, които обаче избледняваха, но все още се виждаха.

Когато оставиха противната стаичка зад гърба си, Ралф усети прилив на сили, но Лоуис едва се държеше на крака. Като стигнаха сводестата врата, която отделяше склада от жилището на Атропос, тя се облягаше върху него с цялата си тежест. Попита я добре ли е. В отговор Лоуис само сви рамене и се поусмихна.

[Проблемът е най-вече в това, че се намираме тук. Няма никакво значение колко високо ще се издигнем — това място си остава противно и го ненавиждам. Мисля, че щом излезем на чист въздух, ще се оправя. Честна дума.]

Ралф се надяваше да е права. Наведе се и се промъкна под свода към другата стая, опитвайки се да измисли претекст да изпрати Лоуис напред. Така ще може набързо да претършува бърлогата. Ако не открие обеците, това ще означава, че все още са на ушите на Атропос.

Погледът му попадна върху комбинезона й, който отново се подаваше изпод полата — тъкмо отвори уста да й го каже, и забеляза някакво движение с крайчеца на окото си. В миг осъзна, че на връщане съвсем не бяха толкова бдителни — може би защото бяха изморени — и сега навярно щяха скъпо да платят за тази непредпазливост.

[Внимавай, Лоуис!]

Предупреждението беше закъсняло. Усети как ръката й се изтръгна от неговата — озъбеното същество с мръсната туника я бе сграбчило през кръста и я дърпаше назад. Атропос й стигаше едва до мишницата — тъкмо колкото да протегне ръждивия скалпел над главата й. Ралф инстинктивно понечи да се хвърли върху него и в този миг докторчето почти опря острието до перленосивата връвчица, която увенчаваше аурата на Лоуис. После оголи зъби в неописуема гримаса.

[Да не си мръднал нито крачка, Мимолетен… да не си посмял!]

Е, поне вече няма да се притеснява за злополучните обеци на Лоуис. Те проблясваха на ушите на Атропос на фона на червеникавото сияние, което изпълваше стаята. Ралф замръзна на място, не толкова уплашен от крясъка, колкото от гледката.

Атропос отдръпна скалпела… но съвсем мъничко.

[И тъй, Мимолетен — току-що открадна нещо мое, нали така? Не се опитвай да отричаш — знам, че си го задигнал. А сега ще ми го върнеш.]

Скалпелът отново се допря до перленосивата връвчица — Атропос я докосваше с тъпата страна на острието.

[Или ми го връщаш, или тая кучка ще пукне ей тука, пред очите ти — само стой и гледай как аурата й почернява. Та какво ще кажеш, Мимолетно същество? Дай ми пръстена!]

ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

1.

Атропос тържествуващо се усмихна, но в изражението му се промъкна и…

„Страх. Притисна те до стената, заплашва да убие Лоуис и буквално я е стиснал за гърлото, и пак е уплашен до смърт. Защо ли?“

[Хайде! Стига си губил време, нещастник такъв! Давай ми пръстена!]

Ралф бавно затърси в джобчето и сграбчи пръстена, питайки се защо Атропос не уби Лоуис веднага. Без съмнение изобщо не възнамеряваше да я пусне да си отиде — това важеше и за двамата.

„Страхува се, че може пак да му нанесе телепатичния удар. И това ще бъде само началото. Струва ми се, че май го е страх да не оплеска работата. Страхува се от онова нещо — от онази същност — на която служи. От Пурпурния крал. Страх те е от шефа, а гадинке?“

Улови пръстена между палеца и показалеца на дясната си ръка и отново погледна през него.

[Хайде де, защо не дойдеш да си го вземеш?]

Лицето на Атропос се сгърчи от ярост. Наглата му злорада усмивка помръкна и той се намръщи.

[Ще я убия, не ме ли чу? Това ли искаш?]

Ралф бавно вдигна лявата си ръка. Замахна във въздуха и се зарадва, като видя, че в мига, в който дланта му се насочва към Атропос, човечето потръпва от ужас.

[Само да си посмял да я докоснеш, така ще те подредя, че ще ти трябва джобно ножче да си изчоплиш зъбите от стената. Обещавам ти,]

[Само ми дай пръстена.]

„Те не могат да лъжат — изведнъж му хрумна. — Не помня дали някой ми го каза, или пък сам го долових, но съм сигурен, че не греша — те не могат да лъжат. Само че аз мога.“

[Виж какво ще ти кажа, господин А. — Ако се закълнеш, че ще направим размяна, ще ти го дам.]

Атропос присви очи и подозрително го изгледа.

[Размяна ли? Какво искаш да кажеш?]

[Ралф, недей!]

Обърна се към Лоуис, после пак погледна Атропос. Вдигна ръка да се почеше по лицето, без да си дава сметка как плешивото човече ще изтълкува жеста му. На мига скалпелът се допря до връвчицата на Лоуис — там, където се докосна до нея, се образува тъмно петно, което приличаше на кървава пришка. По челото на Атропос избиха огромни капки пот и той панически изкрещя:

[Да не си посмял да мяташ скапаните си мълнии! Направиш ли го, ще я убия!]

Ралф бързо отпусна ръка, после скри и двете зад гърба си като хлапе, което се разкайва за сторената пакост. Още стискаше пръстена на Ед и изведнъж, без много да се замисля го пъхна в задния джоб на пантапоните си. Едва сега се увери напълно, че изобщо не смята да дава халката на човечето. Дори това да струва живота на Лоуис — и на двама им — пак няма да му го даде.

Но може би няма да се стигне дотам.

[Под размяна имам предвид, че и двамата се оттегляме, господин А. — Аз ти давам пръстена, ти ми връщаш моята приятелка. Трябва само да ми обещаеш, че няма да и направиш нищо лошо. Какво ще кажеш?]

[Не, Ралф, недей!]

Но Атропос мълчеше. В очите му проблясваха страх и безсилие. Ралф предположи, че Атропос горчиво съжалява задето не умее да лъже. Трябваше само да изрече: „Добре, дадено“, и така веднага да му прехвърли топката. Само че не можеше да го направи.

„Знае, че го хванах натясно — рече си Ралф. — Няма никакво значение дали ще й пререже връвчицата или не — важното е да си мисли, че и в двата случая жив ще го опека, и всъщност няма да греши.“

„А доколко можеш да му навредиш, мили мой? — скептично попита въображаемата Каролин. — Как мислиш, колко сили та останаха, след като разряза савана около халката?“

За съжаление отговорът беше „малко“. Може би щеше да събере достатъчно сили, за да поопърли плешивеца, но не и да го унищожи. Освен това…

Ралф забеляза нещо, което не му се поправи — страхът, изписа н на лицето на Атропос бе заменен от плаха надежда. Той го измерваше с безумните си очи — лицето, тялото, но най-вече аурата му. Изведнъж Ралф си представи монтьор, който бърка със специална пръчка да провери колко масло има в картера.

„Направи нещо — умоляваше го с поглед Лоуис. — Моля те, Ралф.“

Но той не знаеше какво да стори. Идеите му се бяха изчерпали напълно.

Атропос продължаваше да се усмихва, но вече някак самодоволно.

[Май си се поизтощил, Мимолетнико. Глей ти, колко тъжно.]

[Само посмей да я нараниш и ще видиш, гад такъв.]

Усмивката на Атропос стана още по-широка.

[С тая силица, дето ти е останала, и плъх не можеш да улучиш. Бъди послушно момче и ми дай пръстена, преди да съм…]

[О, негодник такъв!]

Това беше Лоуис. Тя вече не гледаше към Ралф, а към другия край на стаята, право в огледалото, пред което Атропос безсъмнено се кипреше с новопридобитите си модни аксесоари — да речем шалчето на Розали или пък сламената шапка на Бил Макгавърн. Очите й бяха изпълнени с ярост — Ралф знаеше точно какво вижда.

[Те са МОИ, противен крадлъо такъв!]

После с все сила блъсна Атропос и го притисна с цялата си тежест към стената. Той стреснато изстена. Ръката със скалпела се отметна и острието отлющи пласт мръсотия от стената. Лоуис се извърна към него — лицето й се беше разкривило от гневна гримаса, която така не подхождаше на „нашата Лоуис“, че Макгавърн направо би припаднал от изумление, ако я видеше. Протегна ръце и издраска страните му, сетне посегна към ушите му. Атропос изскимтя като куче, което са настъпили по лапата, после я грабна през кръста и я привлече към себе си.

Замахна със скалпела, готов да пререже връвчицата й. Ралф вдигна показалеца си, сякаш му се заканваше. От нокътя му изхвръкна толкова бледа светлинка, че едва се виждаше, но улучи острието на скалпела и го отблъсна от връвчицата на Лоуис. И това бе всичко — силите му се бяха изчерпали.

Атропос му се озъби иззад рамото на Лоуис, която се дърпаше и се извиваше в ръцете му. Не се опитваше да се откопчи — искаше да се обърне и да се нахвърли върху него. Тя отново го тласна с цялата си тежест, но се подхлъзна — без изобщо да си дава сметка какво прави, Ралф се втурна напред и падна на колене с протегнати ръце. Приличаше на умопобъркан ухажор, който прави предложение за женитба. Лоуис едва не го ритна в главата. Сграбчи комбинезона й и го дръпна; хлъзгавият розов плат меко изшумоля и се разкъса. Лоуис продължаваше да крещи.

[Нещастен крадлъо! На ти! Как ти се харесва?]

Атропос изпищя от болка и като вдигна глава, Ралф видя, че Лоуис е впила зъби в китката му. Човечето продължаваше да стиска скалпела с лявата си ръка и дори замахна слепешката към връвчицата й, но за щастие не я улучи. Ралф скочи на крака и без въобще да знае какво възнамерява да прави, нахлузи розовия комбинезон на Лоуис върху ръката, с която Атропос замахваше… и върху главата му.

[Дръпни се от него, Лоуис! Бягай!]

Тя освободи ръката на докторчето и се запрепъва към масата сред стая, изтривайки кръвта на Атропос от устните си с атавистична погнуса… лицето й все още изразяваше най-вече ярост. Самият Атропос, който се бе превърнал в пищящо гърчещо се очертание под розовия найлон, замахна след нея със свободната си ръка. Ралф го плесна и го блъсна към стената.

[Не, не, приятелю — не си го и помисляй.]

[Пусни ме! Пусни ме, гадняр такъв! Това не можеш да го направиш!]

„И най-странното е — рече си наум Ралф. — че той си вярва. Толкова дълго време всичко е ставало според волята му, че вече напълно е забравил на какво са способни Мимолетните хора. Мисля, че ще съумея да му покажа.“

Спомни си как Атропос преряза връвчицата на Розали, след като кучето го лизна по ръката, и изведнъж омразата му към това надуто, злорадо, самодоволно и побъркано създание сякаш избухна в главата му като тъмнозелената светлина на семафор. Дръпна единия край на комбинезона и го усука два пъти около юмрука си, после така го опъна, че чертите на Атропос изпъкнаха под розовия найлон като предсмъртна маска.

В мига, когато острието започна да разрязва плата. Ралф завъртя Атропос, използвайки комбинезона като прашка, и го запрати отвъд свода. Джуджето се блъсна в скалата срещу арката и се свлече на колене, като изкрещя от болка. Върху розовия комбинезон разцъфтяха кървави петна. Скалпелът изчезна. Ралф скочи и се втурна към Атропос точно в мига, в който острието отново се появи и разшири прореза така, че се откри лицето на джуджето, чиито очи бяха ококорени от страх. От носа му, от челото и дясното му слепоочие течеше кръв. Още преди да е успяло да се изправи, Ралф се вкопчи в раменете му под хлъзгавата розова материя.

[Престани! Предупреждавам те, Мимолетен! Ще те накарам да съжаляваш, че някога си…]

Ралф не обърна никакво внимание на безпомощното бръщолевене на Атропос и с все сила го блъсна напред. Ръцете на джуджето все още бяха стегнати с комбинезона и то падна по лице на пода. Нададе писък, предизвикан едновременно от изумление и от болка. Невероятно, но Ралф дочуваше в дълбините на съзнанието си гласа на Лоуис, която му казваше да не прекалява, да не причинява зло на този дребен психопат, който едва не я уби. Атропос се опита да се претърколи встрани. Ралф го блъсна с коляно и отново го просна на пода.

[Не мърдай, приятелю.]

Вдигна очи към Лоуис и видя, че яростта й се бе стопила внезапно, както се бе появила — като чудата климатична извива над земята от аномалия. Например торнадо, което се извива над земята от безбрежно синьо небе, отнася покрива на някой хамбар, а после изчезва. Тя посочваше Атропос.

[Този противен малък крадлъо ми е задигнал обеците. И сега ги носи.]

[Зная. Видях ги вече.]

Изкривеното от ярост лице на Атропос се подаде през прореза в плата като лицето на най-грозното бебе в света в мига на раждането му. Ралф усещаше как мускулите на съществото тръпнат под коляното му и си припомни прочетена някъде поговорка… дали пък не беше изписана върху етикетчето, прикрепено към конеца на пакетче чай „Салада“: „Който сграбчи тигъра за опашката, не бива да го пуска.“ В тази невъобразима подземна бърлога, чувствайки се като герой от приказка, съчинена от някой луд, Ралф си мислеше, че е прозрял смисъла на тази мъдрост. Благодарение на внезапната ярост на Лоуис и на собствения си късмет се бе озовал върху гърба на противното същество. Въпросът — при това доста неотложен — бе какво да прави по-нататък.

Атропос замахна със скалпела, но Ралф го избегна с лекота. Джуджето отново се опита да го удари — хлипаше от болка и подлудено от безсилната си ярост, сляпо замахна с острието.

[Пусни ме, Мимолетен мутант такъв! Глупав дъртак! Грозен сбръчкан дядка!]

[Напоследък доста съм се подмладил, приятелю. Не си ли го забелязал?]

[Дръвник! Тъп Мимолетен дръвник! Скъпо ще ми платиш!]

„Е — рече си Ралф, — поне не се моли. Едва ли не очаквах вече да е паднал на колене.“

Атропос продължаваше да прави жалки опити да го нарани със скалпела. Ралф успя да отклони няколко удара, после плъзна ръка към гърлото на съществото, което бе проснато под него.

[Недей!]

Той погледна Лоуис и поклати глава, без да знае какво точно се опитва да изрази — дали раздразнение, или пък да й даде кураж. Когато докосна Атропос, усети как плешивото човече потръпна и нададе сподавен писък на отвращение. В този миг Ралф осъзна точно какво изпитва то. И за двамата усещането беше безкрайно противно, но не отпусна хватката си. Вместо това се опита да сключи пръсти около гърлото му и не се изненада, че не успя. Припомни си думите на Лахезис, че само Мимолетни могат да се противопоставят на волята на Атропос? Въпросът бе как да постъпи?

Атропос се ухили злорадо.

[Моля те, Ралф! Вземи обеците ми и да се махаме!]

Атропос извърна очи към Лоуис, после пак погледна Ралф.

[Да не мислиш, че можеше да ме убиеш, дъртако? Е, опитай пак.]

Не, изобщо не си го беше и помислял, само че трябваше да опита.

[Животът е гаден, а, Мимолетен. Защо не вземеш да ми върнеш пръстена? И без това рано или късно ще си го взема, уверявам те.]

[Майната ти, пор такъв!]

Смело изявление, но въпросът бе какво, по дяволите, да прави с това чудовище?

„Каквото и да решиш, не ще успееш да го свършиш, ако Лоуис те наблюдава — констатира равнодушен глас, който не принадлежеше на Каролин. — Страшна е, когато е побесняла от гняв, само че яростта й премина. Прекалено мекосърдечна е за онова, което ще последва, Ралф. Трябва да я отстраниш.“ Той се обърна към Лоуис. Очите й ояха притворени, сякаш всеки момент щеше да се свлече на земята и да заспи.

[Лоуис, искам да се махнеш оттук. Веднага. Качи се по стълбите и ме чакай под дър…]

Скалпелът отново проблесна и този път едва не отсече носа на Ралф. Той машинално се отдръпна и коляното му се плъзна по найлоновата материя. Атропос се надигна и за малко не се освободи. В последния миг Ралф го удари по главата и отново притисна коляно към гърба му. [Оууу! Оууу! Престани!]

Ралф не му обърна никакво внимание и погледна към Лоуис.

[Хайде, Лоуис! Качвай се!]

[Мисля, че не мога сама — прекалено съм уморена.]

[Можеш, можеш.]

Атропос престана да се съпротивлява, но Ралф го чувстваше под коляното си като малък двигател, който се дави. Ала сега си имаше друга грижа. На това ниво времето течеше много бързо и точно в този миг истинският му враг бе то, не Ед Дипно.

[Обеците ми…]

[Ще ги взема, обещавам ти.]

Сякаш с безкрайно усилие Лоуис се поизправи и строго изгледа Ралф.

[Не бива да му причиняваш болка, освен в краен случай. Не е по християнски.]

„О, никак даже — съгласи се някакво същество, скрито дълбоко в съзнанието на Ралф. — Въобще не е по християнски, но все пак… изгарям от желание да започна.“

[Хайде, Лоуис. Остави го на мен.]

Тя го погледна тъжно.

[Няма да се подчиниш, ако те помоля да не го нараниш, нали?]

Той се позамисли, после поклати глава.

[Не, но мога да ти обещая едно — всичко ще зависи от поведението му. Ако не се съпротивлява, ще му се размине. Бива ли?]

Лоуис обмисли думите му, сетне кимна.

[Да. Може би все пак ще успея да се добера до горе, ако се изкачвам бавно и си почивам, но ти ще се справиш ли сам?]

[Не мисли за мен. Чакай ме под дървото.]

[Добре, Ралф.]

Проследи я с очи как прекосява мръсното помещение, а маратонката на Хелън подскача, привързана към китката й. Ралф изчака да се скрие от погледа му и се извърна към Атропос.

[И така, приятелче, вече сме сами. Какво да правим? Да поиграем ли? Ти обичаш играчките, пали?]

Атропос се размърда, като едновременно размахваше скалпела и се опитваше да отхвърли стареца от гърба си.

[Пусни ме, дърт педераст такъв!]

Мяташе се толкова силно, че Ралф имаше усещането за гърчеща се под него змия. Не обръщаше внимание нито на крясъците му, нито на усилията му да се изплъзне, нито на безцелно размахващия се скалпел. Атропос бе успял да освободи главата си от розовата подплата, което безкрайно улесняваше нещата. Ралф сграбчи и ги задърпа. Не успя да ги изтръгне, но плешивият дребосък изрева от болка. Старецът се приведе и се поусмихна.

[Май са за продупчени уши, а, приятелче?]

[Да! Да, по дяволите!]

[Животът е гаден, нали така?]

Той сграбчи обеците и ги откъсна от ушите на Атропос. Миниатюрните дупчици се разкъсаха и рукнаха две мънички струйки кръв. Плешивкото изпищя пронизително като нова дрелка на бормашина. Ралф изпита едновременно съжаление и презрение.

„Малкият негодник наранява другите хора, обаче той самият не може да понася болка. Сигурно никога не се е наранявал. Е, дошъл е моментът да разбереш как живее другата половина от човечеството, друже.“

[Престани! Престани! Не можеш да постъпваш така с мен!]

[Имам новини за теб, приятел… Предлагам да се примириш и да наблюдаваш представлението.]

[И какво си мислиш, че ще постигнеш, Мимолетник? Не ще успееш да промениш хода на събитията. Хората в онази сграда ще загинат дори да вземеш пръстена.]

„Като че ли не знам“ — рече си Ралф.

Атропос продължаваше да диша тежко, но вече не се мяташе. Ето защо Ралф отмести очи от него и се огледа, като че търсеше някакво вдъхновение — нещо, което да му подскаже как да действа.

[Ще приемеш ли едно предложение, господинчо? Предложение от твоето ново другарче и партньор в игрите. Знам, че си зает, но трябва да намериш време да подредиш жилището си. Не говоря да го снимаме за списание „Идеалният дом“, ама тук е истинска кочина!]

Атропос, хем кисело, хем предпазливо: [Мислиш ли, че изобщо ме интересува, мнението ти?]

Ралф се досещаше само за един начин, по който да продължи. Идеята не му харесваше, но въпреки това щеше да я осъществи. Трябва да продължи — в съзнанието му се набиваше ужасяващо изображение. Представяше си как Ед Дипно лети към Дери с малък самолет, в който има или сандък с невероятно мощен експлозив, или пък контейнер с нервнопаралитичен газ. [Какво да правя с теб, господинчо? Имаш ли някакво предложение?]

Получи незабавен и еднозначен ответ.

[Пусни ме. Това е отговорът. Единственият отговор. Ще те оставя на мира, и двамата ще ви оставя на мира. Ще ви оставя на Целта. Ще поживеете още десетина години. По дяволите, може и още двайсет да живеете. Просто с приятелката ти трябва да се махнете от пътя ми. Идете си вкъщи. А като стане голямата експлозия, гледайте телевизионните новини.]

Ралф се постара гласът му да прозвучи така, сякаш сериозно обмисля предложението.

[Обещаваш ли да не се занимаваш повече с нас?]

[Да!]

На лицето на Атропос грейна надежда и около него започна да се оформя аура. Тя имаше същия противен червен цвят като сиянието, което изпълваше жилището.

[Знаеш ли какво, приятел?]

Атропос, още по-обнадежден:

[Какво?]

Ралф сграбчи китката му и я изви с все сила. Атропос изрева от болка. Пръстите му около дръжката на скалпела се поразхлабиха и Ралф измъкна острието с лекотата, с която ветеран-джебчия задига нечий портфейл.

[Вярвам ти.]

2.

[Дай си ми го! Дай си ми го! Дай си ми го! Дай си…]

Атропос изпадна в истерия и сигурно с часове щеше да крещи, ето защо Ралф прекрати писъците му по най-ефикасния начин, за който се досети. Наведе се и прокара скалпела по голото теме, подаващо се от розовата материя. Никакви невидими ръце не се опитаха да му попречат, а собствената му ръка се движеше с лекота. От драскотината рукна кръв. Аурата на Атропос вече се бе обагрила в моравочервено като възпалена рана. Той отново нададе писък. Ралф се приведе и заговори дружелюбно в ухото му.

[Може и да не те убия, но със сигурност ще те поизмъча, нали така? Пък и не ми трябват специални заложби, за да се справя. Това симпатично скалпелче ще ми свърши отлична работа.]

Той направи още една резка напряко на първата и сега върху темето на Атропос бе изписана малка буква t. Малкият негодник изкрещя и заразмахва ръце. Ралф изпита отвращение към себе си, като откри, че игривото дяволче в съзнанието му изпитва огромно удоволствие от всичко това.

[Ако продължиш да се съпротивляваш, ще те накълцам. Съветвам те да престанеш.]

Атропос веднага се подчини.

[Така. Сега ще ти задам един-два въпроса. Мисля, че най-добре за теб би било да ми отговориш.]

[Питай каквото поискаш! Само не ме режи повече!]

[Чувствам, че искаш да ми сътрудничиш, приятелю, но смятам, че не е зле да проверя добрата ти воля.]

Той отново замахна със скалпела — този път направи дълъг разрез отстрани на главата на човечето. Парче кожа увисна като лошо залепен тапет. Атропос изкрещя от болка. На Ралф му беше толкова противно, че чак стомахът му се свиваше, но всъщност му стана някак си по-леко, само че като „разговаряше“ с Атропос, гледаше това да не си проличи.

[Добре, дотук работихме по изграждането на мотивация, Докторчо. Ако се наложи да повторя, ще ти трябва доста лепило, за да не ти отхвърчи част от главата, като задуха по-силен вятър. Ясно ли е?]

[Да! Да!]

[Вярваш ли ми?]

[Да, скапан дъртофелник, ДА!]

[Това ми харесва. И ето какъв е моят въпрос, господинчо: Ако обещаеш нещо, винаги ли го изпълняваш?]

Атропос не отговори веднага — това бе окуражаващ знак. Ралф докосна тъпата страна на острието до страната му, за да го подкани. Човечето отново изпищя и побърза да отговори.

[Да! Да! Само не ме режи повече! Моля те, не ме режи повече!]

Ралф отдръпна скалпела. Отпечатъкът на острието червенееше върху идеално гладката страна на човечето като родилен белег.

[Добре, слънчице, слушай какво ще ти кажа. Искам да обещаеш, че ще ни оставиш с Лоуис на мира, докато свърши оня митинг. Никакви преследвания, никакви прерязали връвчици, край на всички глупости. Обещай ми.]

[Майната ти! Вземи си скапаното обещание и си го натикай в задника!]

Ралф обаче не се вбеси от тази реплика — всъщност дори усмивката му стана още по-широка. Защото Атропос не беше казал „няма“, а което е още по-важно, не беше казал „не мога“. С други думи, опитваше да се измъкне, но това не беше беда. Ралф съсредоточи цялата си сила и прекара скалпела по гръбнака на Атропос. Острието разпори комбинезона, мръсната туника и плътта под туниката. Рукна кръв, а измъченият писклив вой на Атропос заплашваше да му спука тъпанчетата.

Той се приведе и отново зашепна в малкото ухо, като се опитваше, доколкото е възможно, да не се изцапа от кръвта.

[На мен, друже, цялата тая работа изобщо не ми харесва — всъщност ако те порна още два пъти, пак ще повърна — но искам да знаеш, че мога да го направя и ще продължа да го правя, докато ми обещаеш. Или пък докато онази сила, която ми попречи да те поразя с мълния, пак не ме спре. Мисля, че ако се наложи да чакаш толкова дълго, няма да остане здраво място по теб. Какво ще кажеш? Ще обещаеш ли или искаш да те обеля като портокал?]

Атропос цивреше. Звукът бе толкова противен, че на Ралф му се повдигна.

[Ти не разбираш! Ако успееш да спреш онова, което вече е започнало — шансът е съвсем малък, но все пак съществува — аз ще бъда наказан от съществото, което наричаш Пурпурния крал!]

Ралф стисна зъби и направи още един разрез — толкова силно беше прехапал устни, че устата му изглеждаше като отдавна зараснал белег. Скалпелът малко се запъна, докато мине през хрущяла, после лявото ухо на Атропос тупна на пода. От дупката шурна кръв, а писъкът му този път бе толкова силен, че за малко не оглуши Ралф, който си каза: „Тези същества изобщо не са богове. Единствената разлика е, че те живеят малко по-дълго от нас и не всеки ги вижда. А пък мен хич не ме бива за войник — като гледам толкова кръв, ми се струва, че ще припадна. По дяволите.“

[Добре, обещавам! Само престани да ме режеш! Моля те, стига вече!]

[Това вече е едно добро начало, но ще се наложи да бъдеш малко по-точен. Искам да чуя как обещаваш, че ще стоиш настрана от мен и Лоуис, както и от Ед, докато свърши митингът.

Очакваше Атропос пак да почне да се дърпа и да хитрува, но човечето го изненада.

[Обещавам! Обещавам да стоя настрана от теб и от кучката, с която ходиш…]

[Лоуис. Искам да чуя името и. Лоуис]

[А-ха, да, точно тя — Лоуис Шаси! Съгласен съм да стоя настрана от нея, както и от Дипно. Ще стоя настрана от всички вас, стига да престанеш да ме кълцаш. Доволен ли си, да те вземат дяволите?]

Ралф реши, че е доволен… доколкото може да бъде удовлетворен някой, който се отвращава от собствените си методи и постъпки. Не вярваше Атропос да е намислил някаква хитрина, с която да се измъкне — малкият плешивец, знаеше, че навярно ще плати доста скъпо за слабостта си, но така и не издържа на болката, която Ралф му причини.

[Да, господин А., доволен съм.]

Ралф освободи пленника си и почувства, че ще повърне; имаше усещането, че гърлото му се отваря и затваря като мида. Погледна окървавения скалпел, после замахна и го хвърли с всичка сила. Острието прелетя през сводестата врата и изчезна от погледа му.

„Отървахме се — рече си той. — Поне аз не си изпатих.“ Вече не му се повдигаше, само му се плачеше.

Атропос се изправи бавно на колене и се огледа като човек, който е оцелял след ураган. Видя ухото си, което се въргаляше на пода, и го взе. Преобърна го в дланта си и се загледа в щръкналия хрущял. После се втренчи в Ралф. Очите му бяха насълзени от болка и унижение, но в тях се четеше и нещо друго — такава силна и смъртоносна ярост, че Ралф потръпна. Всичките му предпазни мерки изглеждаха смешни и жалки пред тази ярост. Колебливо отстъпи крачка назад и насочи треперещия си пръст към Атропос.

[Не забравяй обещанието си!]

Атропос мрачно се ухили. Откъснатото парче кожа се полюшваше като платно на кораб, попаднал на безветрие, а от плътта отдолу се процеждаха капки кръв и се стичаха на тънки вадички по брадичката му.

[Разбира се, че няма да го забравя — как бих могъл? Всъщност искам да ти обещая още нещо. Може да се каже, че ще получиш две обещания на цената на едно.]

После повтори онзи жест, който бе направил на покрива на болницата — разпери първите два пръста на дясната си ръка, после вдигна длан и във въздуха затрептя червена арка. В очертанията й Ралф забеляза човешка фигура. Отзад се виждаше съвсем смътно като през кървава мъгла магазинът „Червената ябълка“. Тъкмо се канеше да попита кой стои на тротоара на Харис Авеню… и в миг го позна. Вдигна потресен поглед към плешивото същество.

[Божичко, не! Не, не можеш да го направиш!]

Атропос се ухили още по-злобно.

[Знаеш ли, и аз така си мислех за теб, Мимолетен. Само че не познах. И ти не позна. Гледай.]

Разтвори двата си пръста още малко. От магазина излезе човек с бейзболна шапка на „Бостън Ред Сокс“ и този път Ралф веднага го позна. Новопоявилият се извика нещо на човека от другата страна на улицата и тогава започна да се случва нещо ужасяващо. Ралф се извърна, зашеметен от бъдещето, което чертаеха пръстите на Атропос.

Но чу какво стана.

[Онзи, дето ти го посочих най-напред, принадлежи на Случайността — с други думи, на мен. Обещавам, че ако продължаваш да ми се бъркаш, всичко показано ще се случи. Не можеш да ми попречиш и не ще успееш с никакви предупреждения да предотвратиш онова, което ще стане. Но ако сега се махнеш — ако с оная жена се откажете и оставите събитията да следват своя ход — тогава нищо няма да направя.]

Атропос се бе отказал от вулгарните изрази, които често употребяваше — все едно беше захвърлил маскараден костюм — и за първи път Ралф видя всъщност колко старо, зло и все пак мъдро е това създание.

[Не забравяй какво казват наркоманите, Мимолетен — лесно е да умреш, трудно е да живееш. Вярно е. Никой не го знае по-добре от мен. Та какво ще кажеш? Може би ще размислиш, а?]

Ралф стоеше насред мръсната стая със сведена глава, стиснал юмруци. Обеците на Лоуис изгаряха дланта му като живо въгленче. Пръстенът на Ед също го пареше, но той осъзнаваше, че нищо не би могло да му попречи да го извади от джоба си и да го запрати след скалпела. Спомни си един разказ, който бе чел в училище преди около хиляда години. Казваше се „Жената или тигъра?“ и едва сега Ралф разбираше какво значи да ти е дадена такава ужасяваща сила… и да си изправен пред такъв ужасяващ избор. На пръв поглед всичко изглеждаше безкрайно лесно — в крайна сметка щеше да спаси две хиляди души с цената на един човешки живот. Само че този живот…

„Всъщност никой не ще научи какво съм сторил — хладнокръвно размисляше той. — Може би единствено Лоуис ще узнае… а тя ще подкрепи решението ми. Каролин може би нямаше да го одобри, но двете напълно се различават.“

Да, но дали има право?

Атропос също прочете този въпрос в аурата му — Ралф потръпваше от страх, като си помислеше колко много неща вижда това същество.

[Разбира се, че имаш, Ралф — в крайна сметка до това опират всичките тия въпроси около живота и смъртта: кой има право. Този път ти разполагаш с правото. И какво решаваш?]

[Не зная какво решавам… Не зная какво мисля. Единственото, което съм сигурен, е, че горчиво съжалявам задето се забърках с вас тримата.]

Ралф Робъртс вдигна глава към напукания от корените на дъба таван и изкрещя.

ДВАДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

1.

След пет минути Ралф подаде глава изпод корените на наклонения стар дъб. Веднага видя Лоуис. Тя бе коленичила на земята и тревожно се взираше в подножието на дънера. Ралф й подаде калната си, окървавена ръка, тя я сграбчи здраво и му помогна да се изкатери по възлестите корени, които много приличаха на стъпала.

Ралф изпълзя от дупката и легна по гръб, вдишвайки дълбоко. Никога досега въздухът не му се бе струвал толкова сладък. Независимо от всичко го изпълваше безкрайна благодарност, че вече е навън. Че е свободен.

[Ралф? Добре ли си?]

Той обърна ръката й, целуна дланта й, а после постави обеците на мястото, което бяха докоснали устните му.

[Да. Много добре. Тези дрънкулки са твои, нали?]

Тя ги погледна с безкрайно любопитство, сякаш никога през живота си не бе виждала обеци — нито тези, нито други — после ги пъхна в джоба на роклята си.

[Видя ги в огледалото, нали, Лоуис?]

[Да, и ужасно се ядосах… но всъщност не се изненадах.]

[Защото знаеше.]

[Да. Сигурно съм знаела. Може би се досетих, когато видях за пръв път Атропос с шапката на Бил. Просто имах… знаеш… едно наум.]

Тя го изгледа подозрително и продължи:

[Остави ги сега обеците — какво се случи долу? Как се измъкна?]

Той се страхуваше, че ако продължава да се взира така в него, ще види прекалено много неща. Освен това му се струваше, че не се ли раздвижи веднага, има опасност повче да не помръдне — бе толкова изтощен, че умората сякаш бе заседнала в него като потънал презокеански параход — и се опитваше да го сломи. С усилие се изправи на крака. Не можеше да позволи никой от двама им да бъде сломен точно сега. Погледна към небето, за да се ориентира за времето, и с ужас установи, че навярно наближава шест часът. В цял Дери хората, които пет пари не даваха за абортите и не подкрепяха нито едната, нито другата страна (с други думи, мнозинството) тъкмо сядаха пред топлата си вечеря. Вратите на Административиия център сигурно вече са отворени и са осветени от мощните прожектори, а телевизионните камери са насочени към подранилите привърженици на избора, които минават покрай Дан Далтън и размахващите лозунги Приятели на живота. Недалеч оттук хората скандираха любимия възглас на Ед Дипно — „Хей, хей, Сюзън Дей. Колко ли дечица си убила, брей?“ Каквато и да бе тяхната мисия с Лоуис, разполагаха само с шейсет или най-много с деветдесет минути да я осъществят. Часовникът неумолимо отмерваше времето.

[Хайде, Лоуис. Трябва да вървим.]

[В Административния център ли отиваме?]

[Не, не веднага. Мисля, че като начало трябва да…]

Ралф установи, че с огромно нетърпение очаква да чуе собствените си думи. Откъде смята, че трябва да започнат? Да се върнат в общинската болница? Или в „Червената ябълка“? Или пък в неговия дом? Къде отиваш, когато търсиш двамина добронамерени, но далеч не всезнаещи господа, които са хвърлили теб и неколцина от най-близките ти приятели в един свят на болка и тревога? И имаш ли някакво основание да се надяваш, че те ще потърсят теб?

„Може би не искат да те открият, миличък. Всъщност може би дори се крият от теб.“

[Ралф, сигурен ли, че…]

Изведнъж се сети за Розали и веднага разбра какво трябва да стори.

[В парка, Лоуис. В Строфорд Парк. Ето къде трябва да отидем. Но преди това трябва да се отбием на едно място.]

Поведе я към желязната ограда и скоро до тях долетяха наслагващи се гласове. Ралф усети и аромата на печени кренвирши, който след зловонието на бърлогата на Атропос му се стори като неземно ухание. След минута-две с Лоуис се озоваха на полянката край писта № 3.

Там бе Дорънс, обгърнат от удивителната си пъстроцветна аура, и следеше с поглед насочващия се към пистата малък самолет. Зад него се виждаха Фей Шапен и Дон Вийзи, които седяха на една от масите за пикник, върху която бяха поставени шахматна дъска и бутилка вино „Блу Нън“. Стан и Джорджина Ебърли пиеха бира и току завъртаха шишовете с набучени на тях кренвирши — трепкащият нагорещен въздух изглеждаше тъмнорозов, като пясък, оцветен в кораловочервено. За миг Ралф застина на място, поразен от красотата им — от ефимерната, нечувана красота, която може би бе смисълът на Мимолетния живот. В съзнанието му изплува рефренът на песен отпреди двадесет години: „Ние сме звезден прах, ние сме от злато.“ Аурата на Дорънс бе различна — божествено различна — но дори и най-прозаичните аури на присъстващите хора блещукаха като редки и неустоимо примамливи скъпоценности.

[О, Ралф, виждаш ли ги? Виждаш ли колко са красиви?]

[Да, виждам.]

[Жалко, че не го осъзнават!]

Но дали наистина не го осъзнаваха? Предвид на всичко, което се случваше, Ралф не бе сигурен. В съзнанието му се въртеше едно хрумване — някакво силно предчувствие, което не би могъл да изрази с думи — че може би истинската красота е неосъзната, че непрестанно се развива, че съществува, без да се вижда.

— Хайде, тъпако, ти си на ход — каза някой. Ралф подскочи, защото отначало помисли, че човекът се обръща към него, но всъщност това бе Фей, който говореше на Дон Вийзи. — По-бавен си от костенурка.

— Няма значение — отвърна Дон. — Мисля.

— Може да мислиш, докато замръзне адът, умнико, и пак ще те матирам след шест хода.

Дон наля малко вино в картонената чашка и забели очи, после се провикна:

— Ама че досадник! Извинявай, не съм разбрал, че играя с Борис Спаски! Мислех си, че се състезавам с нашия стар приятел Фей Шапен! Покорно моля за извинение.

— Голям майтапчия си, Дон. Направи турне с тоя номер и ще събереш милиони долари. Пък и няма да чакаш дълго — остават ти само шест хода.

— Умник си, няма що — отбеляза Дон. — Само че не знаеш кога да…

— Шшшт! — сопна им се Джорджина. — Какво беше това?

Сякаш нещо гръмна!

„Това“ бе Лоуис, която засмука от зелената аура на Джорджина.

Ралф вдигна ръка, сви я на фуния пред устните си и всмукна от яркосиния ореол на Стан Ебърли. Веднага почувства прилив на енергия — сякаш в мозъка му грейнаха стотици флуоресцентни лампи. Ала огромният потънал кораб — резултат от четири месеца безсънни нощи — продължаваше да го тегли надолу, към бездната.

А и решението още не беше взето, просто го беше отложил. Стан също се оглеждаше. Аурата му си беше все така сияйна независимо от силата, която Ралф почерпи от нея (а тя не беше никак малко, или така поне му се струваше). Очевидно Клото и Лахезис не бяха излъгали, когато твърдяха, че човешките аури са неизчерпаеми източници на енергия.

— Ами — започна Стаи, — аз май чух нещо…

— Аз обаче не чух — прекъсна го Фей.

— Естествено, щото си глух като пън — отвърна Стан. — Що не спреш да ме прекъсваш поне за една секунда? Тъкмо бях почнал да казвам, че не ще да е било бензинов резервоар, щото няма огън и дим. Пък и Дон не ще да е пръднал, щото иначе катеричките щяха да изпопадат от дърветата с опърлена козина. Сигурно е бил ауспух на камион, от ония, големите, на националната военновъздушна охрана. Не се бой, скъпа, ще те охранявам.

— Охранявай си оная работа — заяви Джорджина и направи неприличен жест. Ала все пак се усмихваше.

— Оле, Боже! — възкликна Фей. — Я го вижте стария Дор. Всички зяпнаха Дорънс, който гледаше усмихнат към продължението на Харис Авеню и махаше.

— Кого виждаш, приятел? — ухилено го попита Дон Вийзи.

— Ралф и Лоуис — отвърна старецът и ведро се усмихна. — Виждам Ралф и Лоуис. Току-що излязоха изпод старото дърво!

— А-ха — промърмори Стан.

Засенчи с длан очи и посочи право към новопоявилите се. Това накара Ралф да подскочи и нервите му се отпуснаха едва когато осъзна, че Стан посочва към мястото, накъдето гледа Дорънс.

— Погледнете! След тях се задава и самият Глен Милър! Дявол го взел!

Джорджия побутна с лакът Стан и той отстъпи, ухилен до уши.

[Здравей, Ралф! Здравей, Лоуис!]

[Дорънс! Отиваме в Строфорд Парк! На прав път ли сме?]

Дорънс, щастливо ухилен:

[Не зная, всичко вече е Дълголетно и аз не участвам. Скоро ще се прибера да си чета Уолт Уитман. Тази нощ ще бъде ветровита, а винаги когато духа, Уитман е най-подходящ за четене.]

Лоуис, на границата на истерията: [Дорънс, помогни ни!]

Усмивката на Дор помръкна и той я стрелна строго с очи.

[Не мога. Вече нямам никаква власт над събитията. Каквото и да става отсега нататък, то зависи изцяло от вас с Ралф.]

— Уф! — възкликна Джорджина. — Мразя го като се втренчи така. Човек направо почва да си мисли, че наистина вижда някого. — Тя взе дългия шиш с кренвирша и го сложи на скарата. — А между другото, виждал, ли е някой Ралф и Лоуис?

— Не — отвърна Дон.

— Обзалагам се, че са се заключили в някой долнопробен мотел с каса бира и цяла туба вазелин — обади се Стан. — Нъл ти казах вчера.

Ралф: [Дорънс, можеш ли изобщо да ни помогнеш? Поне ни кажи дали сме на прав път?]

За миг бе сигурен, че ще му отговори. Обаче откъм небето се разнесе монотонно бръмчене, старецът вдигна глава и отново налудничаво се усмихна.

— Гледайте! — провикна се той. — Стар „Груман Йелоу Бърд“! Каква красота! — Обърна им гръб и изтича до желязната ограда, за да наблюдава приземяването на жълтия самолет.

Ралф хвана Лоуис за ръката и също опита да се усмихне. Трудно му беше — струваше му се, че през целия си живот не е бил толкова уплашен и объркан — но все пак реши да опита.

[Хайде, мила моя. Да вървим.]

2.

Ралф си спомни как, докато вървяха по изоставената железопътна линия, която в крайна сметка ги отведе отново на летището, му се стори, че не ходят, а се плъзгат. Сега имаше същото усещане, само че този път се плъзгаха много по-бързо. Сякаш ги носеше невидим конвейер.

Реши да провери какво ще се получи, ако престане да ходи. Къщите и витрините продължиха да отминават бавно край него. Сведе очи към краката си и забеляза, че бяха абсолютно неподвижни. Сякаш тротоарът се движеше.

Срещу тях се зададе господин Дуган, директор на отдела за отпускане на заеми към Търговската палата в Дери, докаран в неизменния елегантен костюм с жилетка. Ралф за сетен път си каза, че директорът сякаш бе единственият човек в историята на човечеството, който се е родил без дупка в задника. Едно време Дуган беше отхвърлил молбата му за заем, поради което Ралф го намрази. Аурата на банкера беше убито сива като коридорите в болница за ветерани, но Ралф реши, че това изобщо не го изненадва. Стисна нос с два пръста като човек, който се кани да преплува през мръсен канал, и мина право през банкера. Дуган само потрепна.

Стори му се забавно, но като погледна Лоуис, доброто му настроение веднага се изпари. На лицето й бе изписана тревога; очевидно изгаряше от желание да зададе куп въпроси, на които досега не бе получила удовлетворителен отговор.

Пред тях се простираше Строфорд Парк. Изведнъж уличните лампи светнаха. Малката площадка, където с Макгавърн — в повечето случаи и с Лоуис — често наблюдаваха играещите деца, бе почти празна. Две хлапета на по петнайсетина години седяха на люлките, пушеха цигари и си разговаряха, но майките с едва прохождащите бебета, които идваха тук през деня, отдавна си бяха отишли.

Ралф се замисли за Макгавърн — за непрестанното му тягостно дърдорене и безкрайното му самосъжаление, което отначало изобщо не се забелязваше, а после, когато вече си бил с него известно време, започва да ти се натрапва, и как неизчерпаемата му духовитост и ненадейните спонтанни пристъпи на милосърдие те караха да забравиш слабостите му — и го обзе непоносима тъга. Мимолетните същества може и да са изтъкани от звезден прах, само че когато си отидат веднъж, вече наистина ги няма — както майките с бебетата, които за малко идваха тук през слънчевите летни следобеди.

[Ралф, какво търсим тук? Смъртният покров е над Административния център, не над Строфорд Парк!]

Той я отведе на онази пейка, където преди около сто години я бе заварил да плаче заради разправията със сина си и снаха си, и заради изгубените си обеци. Отново забеляза кабинките на двете тоалетни в подножието на хълма. Затвори очи и си каза: „Отивам към лудостта — и то с експреса, не с пътническия влак. Кое да бъде? Жената… или тигъра?“

[Ралф, трябва да направим нещо. Тези хора… две хиляди човешки живота…]

Зад затворените си клепачи Ралф виждаше човек, който излиза от „Червената ябълка“. Силует с тъмни джинси и шапка с надпис „Ред Сокс“. Скоро щеше да се разиграе страшната сцена и понеже не искаше да я види, Ралф отвори очи и се вгледа в жената до себе си.

[Всеки човешки живот е важен, Лоуис, не си ли съгласна?]

Не знаеше какво бе видяла в аурата му, но със сигурност я беше потресло.

[Какво се случи долу, след като си тръгнах? Какво ти е казал или направил Атропос? Кажи ми, Ралф! Кажи ми!]

Кого да жертва? Един човек или две хиляди души? Ако не реши сам, съвсем скоро правото на избор ше му бъде отнето, защото времето лети. Та кое от двете? Кое?

— Не… не… — дрезгаво издума той, без да си дава сметка, че страхотната възбуда го кара да говори на глас, на няколко нива едновременно. — Няма да избера нито едното, нито другото. Няма. Чуваш ли?

Скочи от пейката и трескаво се заоглежда, сетне отново изкрещя:

— Чуваш ли ме? Отхвърлям този избор! Или ВСИЧКО, или НИЩО!

По алеята северно от тях някакъв скитник ровеше из кофите за боклук, търсейки празни бутилки — той хвърли един поглед към Ралф, после се извърна и хукна да бяга. Бе видял човек, който сякаш целият пламтеше.

Лоуис се изправи и обгърна лицето му с дланите си.

[Ралф, какво има? Кой е причината? Аз? Ти? Защото ако съм аз, ако се бавиш заради мен, не искам да…]

Той си пое дълбоко въздух, за да се успокои, после опря чело в нейното чело и се взря в очите й.

[Не си ти, Лоуис, нито пък съм аз. Ако ставаше дума за нас двамата, може би щях да успея да направя избора. Само че не е така, и да пукна, ако се оставя да бъда обикновена пионка.]

Той рязко се отдръпна от нея. Аурата му проблесна толкова ярко, че Лоуис засенчи очите си с длан — Ралф сякаш всеки миг щеше да експлодира. А гласът му прокънтя в съзнанието й, страшен като гръмотевица.

[КЛОТО! ЛАХЕЗИС! ЕЛАТЕ ПРИ МЕН, И ТО НА МИГА!]

3.

Отстъпи още няколко крачки и се втренчи в подножието на хълма. Двете хлапета на люлките се взираха в него с еднакво стреснати, уплашени изражения. В мига, в който погледът на Ралф попадна върху тях, те хукнаха презглава към Уичъм Стрийт и оставиха цигарите да димят във вдлъбнатинката в земята под люлките.

[КЛОТО! ЛАХЕЗИС!]

Пламтеше като електрическа дъга; изведнъж краката на Лоуис се подкосиха и цялата й сила сякаш се оттече през тях като вода. Тя пристъпи назад и се строполи на пейката. Виеше й се свят, сърцето й бе изпълнено с ужас, а отгоре на всичко изпитваше смъртно изтощение. Ралф си го представяше като потънал кораб — за Лоуис то бе пропаст, около която нещо я насилваше да обикаля в непрестанно стесняваща се спирала и в която най-накрая щеше да падне.

[КЛОТО! ЛАХЕЗИС! ДАВАМ ВИ ПОСЛЕДЕН ШАНС! НЕ СЕ ШЕГУВАМ!]

Отначало нищо не се случи, после вратите на кабинките в подножието на хълма се отвориха едновременно. От кабинката с надпис „МЪЖЕ“ се подаде Клото, а от другата с надпис „ЖЕНИ“ се измъкна Лахезис. Сияйните им златистозелени аури, сякаш изтъкани от криле на водни кончета, блещукаха на пепеливата светлина на здрача. Те пристъпиха напред заедно, докато аурите им се сляха, после бавно се заизкачваха по хълма към Ралф, а раменете им почти се докосваха. Изглеждаха като две уплашени деца.

Ралф се извърна към Лоуис. Аурата му още пламтеше и хвърляше ослепителни отблясъци.

[Стой тук.]

[Добре.]

Тя го изчака да слезе до средата на хълма, после най-сетне събра кураж и викна след него.

[Само че, ако се откажеш, аз ще се опитам да спра Ед. Честна дума.]

Разбира се, че щеше да го направи — сърцето му откликна на нейното мъжество… но тя не знаеше онова, което му беше известно. Не бе видяла онова, което бе видял той.

Обърна се за миг, после се отправи към двете плешиви докторчета, които бяха вперили в него сияйните си, уплашени очи.

4.

Лахезис, нервно: [Не сме те лъгали — не сме.]

Клото, още по-нервно, ако изобщо бе възможно: [Дипно вече е на път за насам. Трябва да го спреш, Ралф — трябва поне да се опиташ.]

„Работата е там, че нищо не трябва да правя, то ви е изписано на лицата“ — рече си той. После се обърна към Лахезис и се зарадва, че плешивото човече потръпна от погледа му и сведе тъмните си очи без зеници.

[Така ли било? Когато бяхме на покрива на болниирта, ни каза да стоим далеч от Ед, господин Л. Дори наблегна на това.]

Лахезис смутено се размърда и закърши ръце.

[Аз… искам да кажа… случва се да грешим. Този път сгрешихме.]

Само че Ралф знаеше, че „греша“ съвсем не е най-правилната дума в случая — „самозалъгали“ беше далеч по-удачна. Искаше да им се скара за това („О, я си признай, като начало искаш да им се скараш задето изобщо са те забъркали в цялата гадна история“), но откри, че не може. Защото, както беше казал старият Дор, дори и самозаблуждението им служеше на Целта; помади някаква непонятна причина посещението на „Хай Ридж“ изобщо не беше отклонение. Не разбираше защо или как се получава така, но възнамеряваше да разбере, ако изобщо бе възможно.

[Да забравим засега този въпрос, господа, и да се занимаем с проблема защо се случва всичко това. Ако очаквате помощ от мен и Лоуис, най-добре да ми обясните.]

Те се спогледаха с огромните си, уплашени очи, после пак се вторачиха в него.

Лахезис: [Ралф, съмняваш ли се, че всички тези хора наистина ще умрат? Защото ако се съмняваш…]

[Не, само че ми омръзна да ми натяквате за тях! Сигурен съм, че ако беше предопределено да се случи земетресение, което да служи на Целта, и жертвите от него са десет хиляди, вместо две хиляди, въобще нямаше да си мръднете пръста, нали? Та какво й е толкова особеното на тази ситуация? Кажете ми!]

Клото: [Ралф подобно на теб, ние не налагаме правилата на играта. Мислехме, че вече си го разбрал.]

Старецът въздъхна.

[Пак шикалкавите и губите собственото ви време.]

Клото, неохотно: [Добре, вероятно картината, която нарисувахме пред вас, не беше особено ясна, но нямахме време и ни беше страх. Пък и трябва да проумееш, че независимо от всичко онези хора ще умрат, ако не успеете да спрете Ед Дипно.]

[Тях ги остави на мира сега — интересува ме само един от тях — онзи, който принадлежи на Целта и който не бива да загине заради един никаквец, на когото му хлопа дъската и който е натоварил цял самолет с експлозиви. Кой според вас не може да бъде жертван? Кой? Дей, нали? Сюзън Дей.]

Лахезис: [Не. Сюзън Дей принадлежи на Случайността. Тя не ни засяга и изобщо не се тревожим за нея.]

[А кой тогава?]

Клото и Лахезис отново се спогледаха. Клото кимна едва забележимо, после и двамата се обърнаха към Ралф. Лахезис отново вирна двата си пръста и от тях се появи светла арка подобна на паунска опашка. Но този път Ралф не видя Макгавърн, а едно момченце, чиято руса коса бе подстригана на бретон и което имаше на нослето си белег, подобен на кукичка. Ралф веднага го позна — беше хлапето от избата в „Хай Ридж“, чиято майка бе цялата в синини. Момченцето, което ги нарече „ангели“.

„И едно дете ще ги поведе — помисли си той и онемя от почуда. — О, Боже!“ После изгледа недоверчиво Клото и Лахезис.

[Правилно ли съм разбрал? Всичко това е заради онова момченце.]

Очакваше нови заобикалки, но отговорът на Клото беше прост и ясен:

[Да, Ралф.]

Лахезис: [Той сега е в Административния център. Майка му, чийто живот вие с Лоуис спасихте тази сутрин, е говорила с детегледачката по телефона преди половин час и тя й е съобщила, че се е порязала на едно стъкло, затова тази вечер няма да може да се грижи за детето. Разбира се вече било много късно да търси друга гледачка, а майката била твърдо решена да види Сюзън Дей… да й стисне ръката и дори да я прегърне, ако успее. За нея тая Дей е божество.]

Ралф, който си спомни избледняващите синини по лицето й, си помисли, че разбира подобно идолопоклонничество. А още по-добре разбираше и нещо друго — порязаната ръка на детегледачката изобщо не бе случайна злополука. Нещо бе решило русокосото момченце със зачервените от дима очи да бъде в Центъра и бе готово на всичко, за да постигне целта си. Майката бе взела детето със себе си не защото беше лош родител, а защото бе реагирала като нормален човек. Просто не искаше да пропусне единствения си шанс да види Сюзън Дей, това е всичко.

„Не, далеч не е всичко — рече си Ралф. — Взела го е още, защото е смятала, че ще бъде в пълна безопасност, след като Пикъринг и сектантите от «Хляб наш насъщен» вече са мъртви. Смятала е, че най-страшното, от което може да се наложи да пази сина си тази вечер, са неколцина защитници на живота с лозунги и че е невъзможно съдбата да посегне на нея и на сина й два пъти в един и същи ден.“

Досега той се бе взирал в Уичъм Стрийт. Обърна се към Клото и Лахезис:

[Сигурни ли сте, че е там?]

Клото: [Да. Седи с майка си на горния балкон от северната страна, с плакат за оцветяване от „Макдоналдс“ и няколко книжки с приказки. Много ли ще се изненадаш, ако узнаеш, че една от приказките е „Петстотинте шапки на Бартоломю Къбинс“?]

Ралф поклати глава. Вече нищо не можеше да го изненада.

Лахезис: [Самолетът на Дипно ще се вреже в сградата точно откъм северната й страна. Момченцето ще загине на място… а това не бива да се допуска. Детето не бива да умира, преди да му е дошло времето.]

5.

Лахезис се взираше настойчиво в Ралф. Синьо-зелената светлина между пръстите му беше изчезнала.

[Ралф, не можем да приказваме до безкрай — той вече лети със самолет насам. Скоро вече ще бъде прекалено късно да го спреш.]

При тези думи Ралф изпита паника, но изобщо не се помръдна. В крайна сметка Клото и Лахезис искаха той да се изплаши. Искаха и двамата с Лоуис да изпаднат в паника.

[Повтарям ви, че това, изобщо няма значение, докато не разбера за какво точно става дума. Няма да позволя да се случи…]

Клото: [Добре тогава, слушай. От време на време на света се ражда мъж или жена, чийто живот има влияние не само върху хората от нивото на Мимолетните, но и върху живота на много нива по-нагоре и по-надолу от Мимолетния свят. Тези хора са Велики и техният живот принадлежи на Целта. Ако умрат прекалено рано, всичко се променя. Везните вече не са в равновесие. Представи си колко по-различен би бил днес светът, ако Хитлер се бе удавил във ваната като малък? Може да ти се струва, че тогава светът би бил много по-добър, но аз мога да ти кажа, че той изобщо нямаше да съществува, ако това се бе случило. Да предположим, че Уинстън Чърчил бе получил хранително отравяне и не беше станал министър-председател. Или пък, че Цезар се бе родил мъртъв, удушен в собствената си пъпна връв. И все пак човекът, когото искаме да спасим, е далеч по-важен от всички тези личности.]

[Дявол го взел, с Лоуис вече спасихме това хлапе! Това не решава ли въпроса веднъж завинаги, не връща ли детето изцяло във властта на Целта?]

Лахезис, търпеливо: [Да, но не може да го предпази от Ед Дипно, защото Дипно не принадлежи нито на Целта, нито на Случайността. Единствено той може да го убие, преди да му е дошло времето. Ако не успее, тогава момченцето отново ще бъде в безопасност — ще изживее живота си мирно и тихо до мига, в който трябва да излезе на сцената и да изиграе своята съвсем кратка, но жизненоважна роля.]

[Толкова ли е важен един живот?]

Лахезис: [Да. Ако детето загине, кулата на цялото съществуване ще се срути, а последствията далеч надхвърлят възможностите на въображението ти. И на нашето също.]

Ралф се втренчи за миг в обувките си. Главата му тежеше, сякаш бе натъпкана с олово. В ситуацията имаше някаква ирония, която не му убегна, макар да беше напълно изтощен. Явно Атропос бе подтикнал Ед към действия, успявайки да му внуши, че е някакъв месия — комплекс, от който младежът може би е страдал отпреди… и който вероятно е бил предизвикан от неизяснения му статус в света. Само че онова, което Ед не разбираше — и което никога нямаше да повярва, ако го чуеше — бе, че Атропос и шефовете му от по-горните нива възнамеряват да го използват не да спаси месията, а да го убие.

Той отново вдигна очи към тревожните лица на двете плешиви човечета.

[Добре, не зная как бих могъл да спра Ед, но ще се опитам.]

Клото и Лахезис се спогледаха и на лицата им грейнаха идентични (много човешки) широки усмивки на облекчение. Ралф строго вдигна пръст.

[Чакайте малко. Още не сте чули всичко.]

Усмивките им леко помръкнаха.

[В замяна на това искам нещо. Един живот. Ще разменя живота на вашето четиригодишно момченце за…]

6.

Лоуис не чу края — изведнъж той зашепна — но видя как първо Клото, а след това и Лахезис клатят глави и сърцето й подскочи.

Лахезис: [Разбирам страха ти, Атропос наистина може да изпълни заплахата си. Но все пак вероятно сам осъзнаваш, че този живот далеч не е толкова важен, колкото…]

Ралф: [Да, но за мен е важен, не разбирате ли? Вие, приятели, просто трябва да проумеете, че за мен и двата живота са еднакво…]

Гласът му отново се изгуби, но Лоуис чуваше Клото идеално — той бе толкова уплашен, че едва не плачеше с глас.

[Но това е нещо съвсем различно! Животът на това момче е различен!]

Ралф заговори (ако изобщо говореше) съвсем ясно и думите му бяха изпълнени с безстрашна, непоклатима логика, която напомни на Лоуис за баща й.

[Всеки живот е различен! Всеки един има своето значение. Разбира се, това е чисто и просто моят елементарен мироглед, но ми се струва, че вие, момчета, май ще трябва да се придържате към него, защото аз държа и ножа, и хляба. В крайна сметка — ще направим размяна. Вашият живот срещу моя. Остава само да се съгласите.]

Лахезис: [Ралф, моля те! Разбери, че не трябва да го правим!]

Настъпи дълго мълчание. Когато Ралф отново проговори, гласът му беше едва доловим, но Лоуис успя да чуе последните му думи.

[Разликата между „не мога“ и „не трябва“ е от земята до небето, не смятате ли?]

Клото му отвърна, но Лоуис чу само една отделна фраза:

[размяната може да се осъществи].

Лахезис енергично поклати глава. Ралф отвърна нещо и в отговор Лахезис щракна с два пръста като с ножица.

За нейна най-голяма изненада Ралф се засмя и кимна.

Клото прихвана своя колега над лакътя и му заговори настойчиво, преди да се обърне отново към Ралф.

Лоуис стисна юмруци в скута си, пожелавайки от все сърце те да постигнат споразумение. Все едно какво, стига само да попречат на Ед Дипно да убие всички хора в Административния център.

Изведнъж ослепителна бяла светлина заля хълма. Отначало Лоуис помисли, че идва от небето, но единствено и само защото легендите и религията я бяха научили да вярва, че всички свръхестествени сили се спускат от небето. В действителност светлината извираше отвсякъде — от дърветата, от небето, от земята, дори от нея самата, струеше от аурата й като мъгла.

После се чу един глас… Божествен глас. Изрече само три думи, но те отекнаха в главата на Лоуис като камбанки. [ТАКА ДА БЪДЕ.]

Клото, чието мъничко лице бе изкривено от ужас и страхопочитание, посегна към задния си джоб и измъкна ножицата. Запремята я непохватно из ръцете си и едва не я изпусна — нервните му движения накараха Лоуис да го почувства като сродна душа. После хвана дръжката с две ръце и разтвори остриетата.

Гласът отново прокънтя:

[ТАКА ДА БЪДЕ.]

Този път грейна такава ярка светлина, че за миг на Лоуис й се стори, че ослепява. Притисна длани към очите си, но видя — в последния миг, когато все още виждаше нещо — как светлината се съсредоточи върху ножицата, която Клото бе вдигнал като гръмоотвод.

Не можеше да се скрие от тази светлина — струваше й се, че клепачите и дланите й са от стъкло. Ослепителното сияние като рентгенов лъч очертаваше костиците в пръстите й. От нейде долетя женски глас, подозрително приличащ на гласа на Лоуис Шаси, която пищеше наум:

[Спрете го! Божичко, спрете го, преди да ме е убило!]

Най-сетне, когато вече й се струваше, че повече не ще издържи, светлината започна да отслабва. После, когато напълно изчезна — и в тъмнината остана да грее само отпечатък във формата на призрачна ножица — тя полека отвори очи. За миг не виждаше нищо друго освен блестящия син кръст и помисли, че наистина е ослепяла. После смътните очертания на предметите, бавно заизникваха пред очите й като образите върху току-що проявена фотография. Видя как Ралф, Клото и Лахезис отпускат ръце и се оглеждат със сляпото изумление на къртици, чиято къртичина е била разровена от брана.

Лахезис се взираше в ножицата така, сякаш я забелязваше за първи път, а Лоуис бе готова да се обзаложи, че такава никога досега не я е виждал. Остриетата още светеха и от тях летяха призрачни искрици.

Лахезис: [Ралф! Това бе…]

Лоуис не чу края на изречението, но тонът на Лахезис беше като на най-обикновен селянин, който откликва на почукването на вратата и заварва на прага си Папата.

Клото продължаваше да се взира в ножицата. Ралф също не отделяше поглед от нея, но най-сетне вдигна очи и се втренчи в плешивковците.

Ралф: [… ще боли ли?]

Лахезис, като човек, който току-що се събужда от дълбок сън: [Да… няма да продължи дълго, но… ужасно ще боли… още ли настояваш, Ралф?]

Изведнъж Лоуис я достраша от тези сияйни остриета. Искаше й се да извика на Ралф да не желае нищо в замяна на малкото момченце, на което човечетата държаха. Искаше да му каже да направи каквото и да било, само да приберат ножицата.

Само че нито от устните, нито от съзнанието долитаха някакви думи.

Ралф: [… най-малко… просто исках да знам какво да очаквам.]

Клото: [… готов? … би трябвало…]

„Ралф, откажи им! — умоляваше го наум Лоуис. — Откажи им!“

Ралф: [… готов.]

Лахезис: [Разбираш… условията му… и цената?]

Ралф, вече нетърпелив: [Да, да. Не може ли вече…]

Клото, неимоверно сериозно: [Добре, така да бъде.]

Лахезис обгърна раменете на Ралф; с Клото го отведоха малко по-надолу по хълма, до мястото, откъдето по-малките деца се спускаха с шейните си през зимата. Там имаше мъничка площадка, не по-голяма от сцената в нощен бар. Когато се озоваха на площадката, Лахезис накара Ралф да спре, после го извърна с лице към Клото.

Изведнъж на Лоуис й се прииска да затвори очи, но откри, че не може. Можеше само да гледа и да се моли дано Ралф знае какво прави.

Клото му промърмори нещо. Ралф кимна и свали жилетката на Макгавърн. Сгъна я и внимателно я остави върху осеяната със сухи листа трева. Като се изправи, Ктото хвана дясната му китка и опъна ръката му. После кимна на Лахезис, който разкопча маншета на ризата му и нави ръкава. След това Клото обърна ръката на Ралф с вътрешната част на китката нагоре. Фината дантела на сините му вени под кожата бе ясно очертана, а под светлината от аурата му сякаш изпъкваха още по-силно. Всичко това бе ужасяващо познато на Лоуис — сякаш гледаше по телевизията как подготвят пациент за операция. Само че това не беше филм.

Лахезис се приведе и отново заговори. Лоуис не го чуваше, но знаеше какво му казва: че това е последният му шанс. Ралф кимна и макар аурата му да издаваше, че е уплашен до смърт от онова, което му предстои, все пак успя да се усмихне. Заговори на Ктото и Лахезис и като че вместо да търси утеха, той ги окуражаваше. Клото се опита да отговори на усмивката му, но без успех.

Лахезис стисна китката на Ралф, по-скоро да не трепери, отколкото да я държи неподвижна. Лоуис си представи медицинска сестра, която подготвя пациент за изключително болезнена инжекция. После човечето уплашено погледна другаря си и кимна. Клото кимна в отговор, пое си дъх и после се наведе над оголената ръка на Ралф с призрачното синкаво разклонение на вените, които изпъкваха под кожата му. Поспря за миг после бавно разтвори ножицата, с която той и приятелят му разменяха живот срещу смърт.

7.

Лоуис с усилие се изправи и се олюля, тъй като краката й се бяха вдървили. Искаше да разчупи вцепенението, което сякаш я бе оковало в ужасно безмълвие, да извика на Ралф да спре — да му каже, че той не осъзнава какво се канят да му причинят.

Само че той знаеше. Разбра го по пребледнялото му лице, по притворените му клепачи, по болезнено стиснатите му устни. Но най-много го издаваха червените и черните петна, които проблясваха в аурата му като метеорити, както и самата аура, която се бе свила около него като твърда синя черупка.

Ралф кимна на Клото, който наклони острието на ножицата и почти го опря върху ръката му, точно под свивката на лакътя. Кожата се сбръчка за миг, после на мястото на гънката се появи кървава пришка. Острието я проряза. В мига, в който Клото Щракна ножицата и наточените като бръснач остриета се затвориха, кожата от двете страни на продълговатия прорез се отметна рязко встрани като капаците на прозорец. Подкожната мазнина лъсна като топящ се лед сред синьото сияние на аурата му. Лахезис стисна китката му още по-здраво, но (доколкото Лоуис можеше да прецени), Ралф дори инстинктивно не отдръпна ръка, а само сведе глава и вдигна левия си юмрук, като че за поздрав. Вратните му жили изпъкнаха като въжета, но той не издаде нито звук.

След като бе започнал ужасната операция, Клото действаше с бързина, която бе едновременно брутална и милосърдна. Направи разрез от рамото до китката, стиснал ножицата като човек, който иска да разопакова колет, целия облепен с лейкопласт. Сухожилията на Ралф проблеснаха. Рукна кръв и всеки път, когато ножицата прерязваше някой кръвоносен съд избликваше тъничка алена струйка. Скоро белите туники на двете човечета се покриха с кръв и така повече от всякога заприличаха на лекари.

Когато най-сетне остриетата прекъснаха линиите на Съдбата около китката на Ралф („операцията“ отне по-малко от три секунди, но на Лоуис те се сториха като цяла вечност), Клото подаде на Лахезис окървавената ножица. В ръката на Ралф, от лакътя до китката, бе прокарана тъмна бразда. Клото притисна с ръце браздата в горния й край и Лоуис си рече: „Сега другото джудже ще вземе жилетката и ще я стегне около ръката на Ралф като турникет.“ Но Лахезис само пое ножицата и продължи да наблюдава.

За миг кръвта продължи да се процежда през стиснатите пръсти на Клото, после спря. Той бавно замести ръце надолу към китката на Ралф, а изпод тях плътта се появяваше невредима, макар и обточена с ивица по-дебела кожа.

[Лоуис… Лоу-иссссс…]

Този глас обаче не звучеше в съзнанието й, нито пък идваше откъм подножието на хълма, а някъде иззад нея. Беше тих, някак си примамлив глас. Нима е на Атропос? Не, в никакъв случай. Тя погледна надолу и видя, че цяла е потънала в зелена приглушена светлина — тя струеше изпод мишниците й, измежду краката й, дори измежду пръстите й. Сянката й пред нея се сгърчи като сянката на обесена жена. Светлината помилва Лоуис с хладните си пръсти с цвят на мъх.

[Обърни се, Лоу-иссс…]

Ала Лоуис Шаси изобщо не желаеше да се обърне и да разбере откъде идва зелената светлина.

[Обърни се, Лоу-иссс… погледни ме, Лоу-иссс… излез на светло, Лоу-иссс… излез на светло, погледни ме и излез на светло…]

На такъв глас не можеш да не се подчиниш. Тя се извърна бавно, като механична балеринка, чиято пружина е ръждясала, и беше заслепена от блатните огънчета.

Лоуис излезе на светло.

ДВАДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

1.

Клото: [Вече имаш своя видим белег, Ралф — доволен ли си?]

Ралф погледна ръката си. Убийствената болка, която го бе погълнала целия, както китът бе погълнал Йон, вече му се струваше като сън, или пък като мираж. Сигурно по същия начин жените забравят болката и затова могат да имат много деца.

[Да. Бяхте много смели и много бързи. Благодарен съм ви.]

Клото се усмихна, но не каза нищо.

Лахезис: [Готов ли си, Ралф? Вече остава съвсем малко време.]

[Да, готов…]

[Ралф! Ралф!]

Това бе Лоуис, която стоеше на върха на хълма и му махаше. За миг му се стори, че аурата й е сменила обичайния си гьлъбовосив цвят с някакъв друг, по-тъмен оттенък, но после това впечатление, безсъмнено плод на ужаса и изтощението, отмина. Той се запрепъва нагоре по хълма към нея.

Тя изглеждаше замаяна, сякаш току-що бе чула някаква магическа дума, която в миг променяше живота.

[Лоуис, какво има? Какво се случи? Заради ръката ми ли се притесняваш? Ако е това, не се тревожи. Виж! Нищо ми няма!]

Той протегна ръката си, но Лоуис дори не погледна към нея. Вместо това се втренчи в него и той разбра колко е потресена.

[Ралф, дойде един зелен човек.]

Зелен човек? Веднага се разтревожи и сграбчи ръцете й.

[Сигурна ли си? И не беше Атропос или…]

Не довърши мисълта си. Не беше необходимо.

Лоуис бавно поклати глава.

[Зелен човек беше. Не зная на чия страна е. Стори ми с добър, но може и да греша. Не успях да го видя. Аурата му беше прекалено ярка. Каза ми да ти ги върна.]

Тя протегна ръка и пусна в дланта му две блестящи топчета — обеците й. На едната Ралф забеляза тъмномораво петно и предположи, че е от кръвта на Атропос. Понечи да свие дланта си но изведнъж нещо го убоде.

[Забрави да ми дадеш предпазните винтчета, Лоуис]

Тя проговори бавно със замаяния глас на жена, която бълнува насън.

[Не, не съм — изхвърлих ги. Зеленият човек каза да ги изхвърля. Внимавай. Стори ми се добродушен… но все пак не съм сигурна. Господин Шаси все казваше, че съм най-наивната жена на света и винаги съм готова да видя само най-доброто у всекиго. У когото и да е било.]

Пресегна се и стисна китките му, без нито за миг да отдеда настойчивия си поглед от лицето му.

— Не съм сигурна.

Изречените на глас думи сякаш я събудиха и тя запримига насреща му. Ралф допускаше, че е възможно — макар и почти невероятно — всъщност да е била заспала и да е сънувала този зелен човек. Реши да вземе обеците. Вероятно появата им не беше от значение, ала нямаше да му стане нищо, ако ги прибере в джоба, стига да не се убоде на тях.

Лахезис: [Ралф, какво има? Нещо нередно?]

С Клото бяха поизостанали и бяха пропуснали разговора му с Лоуис. Ралф поклати глава и стисна длан, за да не видят обеците. Клото бе прибрал жилетката на Макгавърн и бе почистил сухите листа, полепнали по нея. Подаде я на Ралф, който незабелязано пъхна обеците в джоба, преди да се облече.

Беше време да върви и парещата линия по дължината на дясната му ръка му подсказваше, че вече трябва да започва.

[Лоуис?]

[Да, скъпи.]

[Трябва да си взема от твоята аура, при това доста. Разбираш ли?]

[Да.]

[Разрешаваш ли ми?]

[Да, разбира се.]

[Не се страхувай — ще стане съвсем бързо.]

Обгърна раменете й и сключи ръце на врата й. Тя направи същото и двамата полека сведоха глави, докато най-сетне челата им се допряха, а между устните им имаше не повече от пет сантиметра разстояние. Ралф долавяше уханието на парфюма й.

[Готова ли си, мила?]

Отговорът му се стори едновременно странен и успокоителен.

[Да, Ралф. Погледни ме. Излез на светло. Излез на светло и грабни светлината.]

Ралф сви устни и всмука. От носа и устните на Лоуис към него се изви лента от лъчи. Аурата му веднага заблестя ярко и ставаше все по-светла и по-светла, докато най-сетне заприлича на ослепителен облак, който го обвиваше като ореол, а той продължи да вдишва сиянието с нечувана сила, а белега на ръката му все повече се нагорещяваше и накрая вече пламтеше като електрическа жица, която минава през самата му ръка. Дори да искаше, не можеше да престане… затова продължи да всмуква.

Тя залитна само веднъж. Погледът й се разфокусира, а ръцете й за миг отхлабиха хватката си. После очите й — огромни, ярки и изпълнени с доверие, отново се съсредоточиха върху неговите и ръцете й го стиснаха здраво. Най-сетне, когато енергията като че го изпълни целия, Ралф осъзна, че аурата на Лоуис е избледняла и едва се вижда. Лицето й беше бледо като платно и косата й отново се бе прошарила, като черните кичури почти бяха изчезнали. Трябваше да престане, трябваше, иначе щеше да я убие.

Успя да отпусне вкопчените, си ръце и сякаш прекъсна някаква верига, после отстъпи назад. Лоуис се олюля и щеше да падне, ала Клото и Лахезис, наподобяващи лилипутите от „Пътешествията на Гъливер“, я хванаха под мишниците и внимателно я настаниха на скамейката.

Ралф се отпусна на колене пред нея. Целият трепереше, измъчван от страх и от вина, но същевременно се чувстваше изпълнен с толкова мощна сила, сякаш при по-рязко движение щеше да избухне като бутилка нитроглицерин. Струваше му се, че ако изпрати клинообразния лъч върху някоя сграда, ще я изравни със земята — може би дори щеше да срине няколко. Но бе наранил Лоуис. При това може би лошо.

[Лоуис! Лоуис, чуваш ли ме? Извинявай!]

Тя вдигна замаяния си поглед — жена, която за секунди бе станала от четиридесет на шейсет години… а после бе навлязла в седемдесетте като ракета, която подминава набелязаната цел.

[Лоуис, извинявай. Не знаех, а когато разбрах, вече не можех да спра.]

Лахезис: [Ако искаш да сториш нещо, Ралф, трябва да тръгнеш незабавно. Той вече е наблизо.] Лоуис кимна утвърдително.

[Върви, Ралф — много съм отпаднала, това е всичко. Ще се оправя! Ще поседя тук, докато ми се възвърнат силите.]

Очите й се отместиха и Ралф проследи погледа й. Видя скитника, когото бяха подплашили преди малко. Беше се успял да претърси кофите за отпадъци на върха на хълма и макар аурата му да не изглеждаше толкова свежа, колкото на пияницата, когото видяха в изоставеното железопътно депо, Ралф реши, че все ще се събере малко енергия… което определено щеше да помогне на Лоуис.

Клото: [Ще се постараем да го отклоним насам, Ралф — Не можем да въздействаме кой знае колко на Мимолетнияте, но мисля, че сега ще се справим.]

[Сигурен ли си?]

[Да.]

[Добре.]

Ралф хвърли поглед към човечетата, улови за миг тревожните им, уплашени погледи и кимна. После се наведе и целуна хладната сбръчкана страна на Лоуис. Тя морно му се усмихна.

„Аз й причиних това“ — упрекна се мислено Ралф.

„Тогава най-добре е да се постараеш да не е било напразно“ — тросна му се гласът на Каролин.

Ралф хвърли последен поглед към тримата — Клото и Лахезис бяха прегърнали грижовно Лоуис — после заслиза по хълма.

Когато стигна тоалетните, поспря, после наклони глава към вратата с надпис „ЖЕНИ“. Не чуваше нищо. Ала като доближи глава до синята пластмасова стена на кабинката за мъже, дочу тих, монотонен глас, който напяваше:

„Кой вярва, че най-лудите мечти и най-шантавите ми кроежи ще се сбъднат?

Никой друг, мила моя, само ти.“

„Боже мили, той е напълно смахнат!“

„Нима се изненадваш, миличък?“

Май не се изненадваше особено. Заобиколи кабинката и отвори вратата. Внезапно дочу и далечното бръмчене на самолетен двигател, но гледката беше до болка позната: напуканата тоалетна дъска, поизместена от чинията, руло тоалетна хартия, което изглеждаше странно и някак застрашително издуто, а отляво писоарът, наподобяващ пластмасова капка. Стените бяха покрити с графити. Най-цветистият израз, който бе изписан точно над писоара с огромни червени букви, гласеше: „ТОНИ БОЙНТЪН ИМА НАЙ-ТВЪРДАТА КРАСТАВИЦА В ДЕРИ!“ Силният мирис на боров ароматизатор се опитваше да прикрие миризмата на изпражнения, урина и неизветрели пръдни като грим, положен върху лицето на труп. Гласът като че ли идваше откъм тоалетната чиния или се процеждаше от самите стени:

„Още щом заспя,

чак докато пукне утро,

все теб сънувам, мила моя,

никой друг, а само теб.“

„Къде е той? — питаше се Ралф. — И как, по дяволите, да се добера до него?“

Изведнъж нещо му припари на хълбока — сякаш някой бе пъхнал горещо въгленче в малкото джобче на панталона му. Отначало се смръщи, но после се сети какво има там. Докосна златната халка, после я нахлузи на пръста си и я измъкна.

Постави я на дланта си точно в гънката, където се разделяха линията на любовта и линията на живота, и я огледа внимателно. Пръстенът отново изстина. Ралф откри, че това не го изненадва кой знае колко.

„ХД — ЕД 8. 8. 87“.

— Един пръстен властва над всички, един пръстен другите намира — промърмори той и нахлузи халката на Ед на средния пръст на лявата си ръка. Пасна идеално. Той го избута нагоре, докато се допря до венчалната халка, която Каролин му бе поставила преди около четиридесет и пет години. После се огледа и забеляза, че задната стена на кабинката е изчезнала.

2.

Картината, обрамчена от другите три стени, които си стояха на мястото, представляваше небе току след залез слънце и мейнски пейзаж, който чезнеше в синкавосива мъглица. Ралф прецени, че наблюдава от около триста метра височина. Виждаше езера с блестяща повърхност и безкрайни тъмнозелени гори, които се спускаха към тоалетната чиния, после изчезваха. В далечината блещукаха множество светлинки. Сигурно беше Дери, на не повече от десетина минути път. В долния ляв квадрант на зрителното си поле Ралф забеляза командно табло. Над висотомера с тиксо бе прикрепена цветна фотография, при вида на която дъхът му спря. На снимката беше Хелън, която изглеждаше невероятно щастлива и невероятно красива. В прегръдките си държеше мъничката Натали, която спеше.

„Иска те да са последното нещо, което ще види на този свят — рече си Ралф. — Превърнали са го в чудовище, но дори чудовищата не забравят какво значи да обичаш.“

От командното табло се разнесе някакъв звук. Появи се ръка, която бутна едно лостче. Преди тя да се скрие, Ралф различи отпечатъка — едва личеше, но още се забелязваше — на средния пръст, където поне шест години е имало халка. Видя — и нещо друго — аурата, която обвиваше тази ръка, бе същата като аурата на поразеното от гръм бебе в болничния асансьор, тревожна, трептяща мембрана, която изглеждаше загадъчна като атмосферата на планета-газов гигант.

Обърна се и вдигна ръка. Лоуис му изпрати въздушна целувка. Той се престори, че я улавя, после се обърна и пристъпи в кабинката.

3.

Поколеба се за миг, питайки се какво да прави с тоалетната чиния, после се сети за болничната количка, която летеше срещу тях и която трябваше да ги премаже, но не им направи нищо, и пристъпи към задната част на кабинката. Стисна зъби и се приготви да усети болка в пищяла — едно е какво знаеш, съвсем друго е какво можеш да очакваш, след като години наред си се блъскал в различни предмети — ала след миг премина през чинията, сякаш тя беше от дим… или пък той бе призрак.

Обзе го странно усещане за безтегловност, пригади му се и за миг му се стори, че ще повърне. Едновременно е това се почувства изцеден, като че бе изразходвал енергията, която почерпи от Лоуис. Всъщност това бе някакъв вид телепортация главозамайваща научно-фантастична щуротия и положително изразходва голямо количество енергия.

Гаденето премина, но беше заменено от още по-неприятно усещане — сякаш вратът му бе прекършен. Изведнъж осъзна, че сякаш целият свят е разстлан пред него и няма нищо, което да препречва погледа му.

„Исусе Христе, какво ми е? Какво става?“

Сетивата му неохотно докладваха, че няма абсолютно нищо нередно и че се намира в положение, което би трябвало да е невъзможно. Беше висок метър и осемдесет и два, пилотската кабина на самолета имаше височина метър и петдесет. Това означаваше, че всеки пилот, по-висок от Клото и Лахезис, трябваше да се приведе, за да стигне до седалката. Ралф обаче бе проникнал в самолета не само по време на полет, ами и без да се навежда; още стоеше прав точно между двете пилотски места, но малко по-назад. Причината, поради която нищо не засенчваше гледката пред очите му, бе едновременно проста и ужасяваща — главата му стърчеше над самолета.

Като в кошмар му се привидя образът на старото му куче Рекс, което обичаше да се вози в колата, подало глава от десния преден прозорец, докато въздушното течение развява рошавите му уши. Затвори очи.

„Ами ако падна? Щом главата ми стърчи над проклетия самолет, какво пречи да се изтърся през пода и да летя чак до земята? Че може и през нея да мина или пък през цялата планета.“

Ала това изобщо не стана, пък и нищо подобно нямаше да се случи, не и на това ниво — трябваше само да си припомни как без всякакво усилие се издигнаха през всичките етажи на болницата и с каква лекота стояха на покрива. Ако не го забравя, всичко ще бъде наред. Опита се да се съсредоточи върху тази мисъл и когато вече бе сигурен, че се е овладял, отново отвори очи.

Точно под него предното стъкло на кабината се спускаше под наклон. Отвъд се виждаха предната част на самолета и въртящото се витло. Светлинките, които бе съзрял през вратата на тоалетната кабина, вече бяха по-близо.

Ралф приклекна и главата му безпрепятствено премина през покрива на пилотската кабина. За миг усети в устата си вкус на машинно масло и косъмчетата в носа му настръхнаха, сякаш се бяха наелектризирали; след миг се озова на колене между седалката на първия и на втория пилот.

Не знаеше какво бе очаквал да почувства при срещата с Ед след толкова много време, и то при такива невероятни обстоятелства, но ужасно се изненада от съжалението — не просто съчувствието, а съжалението — което го обзе. Както и в онзи летен ден през деветдесет и втора, когато се сблъска с камиона с изкуствени торове, Ед носеше стара тениска. Много беше отслабнал, може би цели двайсет килограма, и това бе оказало върху него страхотен ефект — изглеждаше не просто изпит, а като романтичен герой от готически роман; видът му накара Ралф да си спомни за любимото стихотворение на Каролин — „Разбойникът“ от Алфред Нойс. Ед беше пребледнял като платно, зелените му очи зад малките кръгли очила в стил Джон Ленън бяха едновременно мрачни и сияйни („Като изумруди на лунна светлина“ — помисли си Ралф), а устните му бяха толкова червени, сякаш беше използвал червило. Беше завързал белия копринен шал с червените японски йероглифи около главата си, така че поръбените с ресни краища да се спускат по гърба му. Обгърнатото му от завихряща се аура интелигентно и подвижно лице изглеждаше изпълнено с разкаяние и ожесточена решимост. Беше красив и изведнъж Ралф изпита усещане за deja vu. Сега разбираше какво всъщност бе видял в деня, когато се опита да разтърве Ед и шофьора на камиона — в този миг отново го виждаше. Да наблюдаваш Ед, обгърнат от тази тайфунообразна аура без никаква връвчица, бе все едно да гледаш безценна китайска ваза от времето на династията Мин, която някой е запратил в стената и тя се е разбила на парчета.

„Не ме вижда, не и на това ниво. Поне така си въобразявам.“ И сякаш беше прочел мислите му, Ед се вторачи право в него. Очите му бяха широко отворени и изпълнени с маниакална подозрителност — изящно оформените му устни потръпваха и в ъгълчетата им проблясваха мехурчета от слюнка. Ралф рязко се отдръпна, за миг абсолютно уверен, че Дипно го вижда, но Ед изобщо не реагира. Вместо това подозрително огледа празната четириместна пътническа кабина зад гърба си, сякаш бе дочул предпазливите стъпки на пътник без билет. Същевременно се пресегна покрай Ралф и докосна кашона, който беше вързан с колан към седалката на втория пилот. Помилва го, после вдигна ръка и пооправи шала около главата си. След това отново запя… ала този път подхвана друга песен, от която на Ралф тръпки му полазиха по гърба:

„Едно хапче те прави голям, от друго се смаляваш, а от мамините хапчета нищо не става…“

„Точно така — мислено изрече Ралф. — Върви да питаш Алиса, когато на три метра се извисява.“

Сърцето му биеше лудешки — като се обърна така внезапно, Ед го уплаши несравнимо повече от откритието, че лети на триста метра височина, а главата му стърчи от самолета. Дипно не го видя, но Ралф бе сигурен, че действително сетивата на побърканите са по-изострени от тези на нормалните хора, защото Ед бе усетил как нещо се е променило.

Радиостанцията изпука и двамата мъже подскочиха.

— „Чероки“ над Саут Хевън. Навлизате във въздушното пространство над Дери на височина, която изисква да представите план на полета. Повтарям, навлизате в контролирано въздушно пространство над населено място. Размърдай си скапания задник, „Чероки“, и се насочвай към 170, тоест към едно-седем-нула. Междувременно, ако обичаш, се идентифицирай и кажи за какво…

Ед заудря радиото с юмруци. Разхвърчаха се стъкла, скоро от ръката му бликна кръв. Тя изпръска командното табло, снимката на Хелън с Натали и чистата сива тениска на Ед. Той продължи да удря, докато най-сетне гласът се удави в усилващото се пращене и накрая напълно замлъкна.

— Така е по-добре — изрече той с хрипливия глас на човек, който често си говори сам. — Хиляда пъти по-добре. Мразя ги всичките тия въпроси. Само…

Забеляза окървавената си ръка и млъкна насред изречението. Вдигна я, огледа я по-внимателно, после отново я сви в юмрук. От малкото му пръстче стърчеше голямо парче стъкло. Ед го измъкна със зъби, небрежно го изплю, сетне направи нещо, от което кръвта на Ралф се смрази — прокара окървавения си юмрук първо по дясната, след това по лявата си страна, оставяйки две червени следи. Пресегна се към найлоновия джоб отляво, извади огледалце и започна да изучава бойната си украса. Явно одобри видяното, защото преди да прибере огледалцето, се усмихна и кимна.

— Не забравяй какво е казала мишката — сам се посъветва той с хрипливия си глас, после натисна щурвала. Черокито бавно се спусна надолу. В далечината се виждаше Дери. Изглеждаше като шепа опали, разпилени върху тъмносиньо кадифе.

От едната страна на кашона върху другата седалка имаше дупка. От нея стърчаха две жици. Те бяха свързани със звънец, който беше прикрепен с изолирбанд към дръжката на седалката на Ед. Ралф предположи, че щом види Административния център и започне самоубийствената си мисия, Дипно ще постави пръст върху бялото бутонче в средата на пластмасовия правоъгълник. И миг преди да се блъсне в сградата, ще го натисне. Дзън-дзън, аз съм вашата леля!

„Прекъсни тези жици, Ралф! Прекъсни ги!“

Прекрасна идея с един-единствен недостатък — когато се намираше на това ниво, и паяжина не можеше да разкъса. Следователно трябваше да се спусне обратно в Мимолетния свят и точно се канеше да го направи, когато отдясно познат тих глас извика името му:

[Ралф.]

Отдясно ли? Това бе невъзможно. Отдясно нямаше нищо друго, освен седалката на втория пилот, стената на самолета и безбрежното, притъмняващо небе над Нова Англия.

Белегът на ръката му пламна като реотан на електрическа печка.

[Ралф!]

Не гледай натам. Не му обръщай никакво внимание.

Но не можеше. Някаква огромна сила го притискаше и той почувства, че главата му се обръща. Опита се да се съпротивлява, тъй като забеляза, че самолетът още по-бързо се спуска към земята, ала усилията му бяха напразни.

[Ралф, погледни ме, не се страхувай.]

Той направи последен опит да не се подчини на гласа, но не успя. Главата му продължи да се извръща и той изведнъж се оказа лице в лице с майка си, която бе починала от рак на белия дроб преди двадесет и пет години.

4.

Бърта Робъртс седеше в любимия си люлеещ се стол на около метър и половина от мястото, където допреди малко беше страничната стена на пилотската кабина, плетеше и се поклащаше назад-напред сред въздуха на километър-два над земята. Носеше пантофите, които Ралф й бе подарил за петдесетия й рожден ден — обточени с кожа от норка, ама че кич! Беше загърната с розов шал, който бе прикрепен със стара значка с надпис „СПЕЧЕЛЕТЕ С УИЛКИ!“

„Точно така — рече си Ралф. — Тя ги носеше като бижута — значките й бяха слабостта. Бях го забравил.“

Единственото, което изглеждаше неправдоподобно (освен дето беше починала, а понастоящем се поклащаше в стола си на около двеста метра над земята), бе яркочервената плетка в скута й. Ралф никога не бе виждал майка си да плете, дори не беше много сигурен, че тя изобщо го умее, но при все това старицата плетеше със замах. Куките ту се скриваха, ту проблясваха, докато препускаха през бримките.

[Майко? Мамо? Ти ли си наистина?]

Куките поспряха за миг и тя вдигна поглед от пурпурното одеяло в скута си. Да, майка му беше — само че такава, каквато Ралф си я спомняше от юношеските си години. Тясно лице, високо одухотворено чело, кафяви очи и прошарена коса, прибрана в стегнат кок на тила й.

[И таз добра, Ралф Робъртс! Как може изобщо да питаш?]

„Само че това май не беше точен отговор на въпроса“ — констатира Ралф. Понечи да го изрече гласно, после реши, че може би е по-мъдро — поне засега — да си мълчи. От дясната й страна забеляза смътните очертания на някакъв предмет. Когато Ралф се вгледа в него, той придоби формата на тъмночервена етажерка за списания, която Ралф бе изработил в осми клас. Тя бе натъпкана с броеве на „Рийдърс Дайджест“ и „Лайф“. Изведнъж земята се превърна в твърда материя на кафяви и тъмночервени квадрати, която се разпространяваше от люлеещия се стол в концентрични окръжности като вълни по повърхността на езеро. Ралф веднага я разпозна — беше линолеумът в кухнята в къщата на Ричмънд Стрийт в Мери Мийд, където бе израснал. Отначало отдолу прозираха селскостопанските блокове и реката Кендъскег, която течеше през Дери, после линолеумът стана съвсем плътен. Някакво призрачно очертание подобно на гигантско глухарче се превърна във Фътзи, ангорската котка на майка му, която се бе свила на кълбо на перваза на прозореца и наблюдаваше как чайките се вият над старото сметище в Пущинака. Фътзи беше умряла горе-долу по времето, когато Дийн Мартин и Джери Луис престанаха да се снимат заедно във филми.

[Оня старец е прав, момче. Не бива да се месиш в делата на Дълголетните. Слушай съветите на майка си и стои настрана от онова, което не те засяга. Помни какво ти казва майка ти.]

„Слушай съветите на майка си, помни какво ти казва майка ти.“ Тези думи май доста добре обобщаваха възгледите на Бърта Робъртс относно възпитанието на децата. Независимо дали му нареждаше да изчака един час след ядене, преди да отиде да плува, или пък искаше да е сигурна, че оня дърт мошеник Бъч Бауърс няма да пробута на Ралф изгнили картофи на дъното на голямата кошница, прологът „Слушай съветите на майка си“ и епилогът „Помни какво ти казва майка ти“ бяха все същите. А ако не слушаш или пък не запомниш какво ти е казала, се изправяш срещу Майчиния гняв, и тогава Бог да ти е на помощ.

Тя отново се залови да плете, премятайки червената прежда през пръстите си, които също изглеждаха червени. Ралф предполагаше, че само така му се струва. А може би боята не е съвсем бързо съхнеща и част от нея му остава по пръстите.

Пръстите му? Що за глупава грешка е пък това. Пръстите й.

Само че…

В ъгълчетата на устните й имаше мустачки. Доста дълги. Някак противни. И непознати. Ралф помнеше, че майка му имаше мъх над горната устна, но чак пък мустаци? Това бе нещо ново.

„Ново? Ново? Къде витаеш? Тя почина два дни, след като Кенеди бе убит в Лос Анжелес — тъй че какво ново очакваш?“ От двете страни на Бърта Робъртс се появиха стени, които се сливаха зад гърба й и образуваха кухненския ъгъл, където тя прекарваше доста време. На едната стена имаше картина до болка позната на Ралф. На нея бе изобразено семейство, което вечеря — татко, мама, две хлапета. Те си подават картофи и царевица и като че ли си разказват какво им се е случило през деня. Но никой от тях не забелязва, че в стаята има пети човек — с бяла роба, червеникава брада и дълга коса. Той стои в ъгъла и ги наблюдава, „ИСУС, НЕВИДИМИЯТ ГОСТ“ — гласеше надписът отдолу. Ала онзи Исус, който Ралф си спомняше, изглеждаше едновременно благ и малко притеснен, че подслушва. В този вариант обаче той бе някак замислен… преценяващ… дори осъдителен. А и лицето му бе силно зачервено, едва ли не пламтеше, сякаш току-що бе чул нещо, което го бе ядосало.

[Мамо? Ти ли…?]

Тя отново остави куките върху червеното одеяло — странно блестящо одеяло — и вдигна предупредително ръка.

[Хич не ми викай „мамо“ — само внимавай и помни. Стой настрана! Прекалено късно е да се намесваш. Само ще оплескаш всичко още повече.]

Гласът бе нейният, но лицето не беше и постепенно все повече се променяше. Разликата бе най-вече в кожата. Бърта Робъртс се гордееше с гладката си кожа. А тази на жената в люлеещия се стол бе груба… всъщност беше люспеста. Отстрани на врата й имаше две бучки (дали пък не бяха пришки?). При вида им един ужасен спомен

(махни го от мен, Джони, о, моля те, МАХНИ ГО)

се пробуди в паметта му. И…

Аурата й. Къде й беше аурата?

[Зарежи аурата ми и оная дебела дърта пачавра, дето се мъкнеш с нея… хващам се на бас, че Каролин няма покой в гроба си.]

Устата на жената

(не жена, това същество не е жена)

вече не беше малка. Долната й устна придоби неимоверни размери и увисна, като придаде на съществото подигравателно изражение. Странно познато подигравателно изражение.

(Джони, това ме хапе, ХАПЕ МЕ!)

[Джони няма да ти помогне, момче. Не ти помогна тогава няма да го стори и сега.]

Разбира се, че няма. По-големият му брат Джони бе мъртъв от шест години. Ралф помагаше при носенето на ковчега. Джони почина от инфаркт, вероятно причинен от Случайността като онзи, който покоси Бил Макгавърн, пък и…

Погледна наляво, но пилотското кресло също беше изчезнало, а заедно с него и Ед Дипно. Появиха се старата комбинирана печка на газ и дърва, на която майка му готвеше в къщата на Ричмънд Стрийт (работа, която ужасно мразеше и с която цял живот се справяше зле) и сводът към трапезарията. Ралф видя и кленовата им маса за хранене. По средата беше поставена стъклена кана. В нея имаше огромен букет огненочервени рози. Всяка от тях като че ли имаше свое лице… кървавочервено, с широко отворена уста…

„Но това не е вярно — мислеше си той. — Изобщо не е вярно. Тя никога не внасяше рози в къщата — имаше алергия към повечето цветя и най-вече към розите. Поставяше във водата само есенни треви. Виждам рози, защото…“

Погледна отново към съществото в люлеещия се стол, към червените му пръсти, които се бяха елата и образуваха перки. Огледа алената тъкан в скута му и белегът на ръката му отново започна да пари.

„Какво, за Бога, става тук?“

Знаеше какво става, разбира се — трябва само да вдигне поглед от ужасяващото създание в люлеещия се стол към картината на стената, изобразяваща червеноликия, зъл Исус, за да се увери напълно. Не беше в старата им къща в Мери Мийд, нито пък в самолет, който лети над Дери. Беше в двора на Пурпурния крал.

ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

1.

Ралф машинално пъхна ръка в джоба на жилетката и докосна едната обеца. Имаше чувството, че ръката му принадлежи на друг човек. Осъзна нещо много интересно — че никога досега през живота си не е бил уплашен. Нито веднъж. Мислел е, че се страхува, разбира се, но това е било заблуда — единственият път, когато бе изпитал нещо близко до истински страх, бе в градската библиотека, когато Чарли Пикъринг го нападна с нож. Но това бе само мигновено безпокойство в сравнение с онова, което чувстваше сега.

„Дойде един зелен човек… Стори ми се добър, но може и да греша.“

Надяваше се да не греши, най-искрено се надяваше да е права. Защото зеленият човек бе почти единственото, което му бе останало.

Зеленият човек и обеците на Лоуис.

[Ралф! Стига си се заплесвал! Гледай майка си в очите, като ти говори! Не седемдесет години стана, а се държиш така, сякаш си на шестнадесет, при това с обрив на оная ти работа!]

Обърна се към съществото с червените перки, което се бе разположило в люлеещия се стол. То вече почти никак не приличаше на майка му.

[Не си майка ми и аз все още съм в самолета.]

[Не си, момче. Престъпи само една крачка извън кухнята ми и доста дълго ще падаш.]

[Престани с тия номера. Виждам какво представляваш.]

[Не виждаш. Само си въобразяваш. А и не искаш да видиш. Никога не пожелавай да ме видиш без маската ми! В противен случай горчиво ще съжаляваш.]

С нарастващ ужас Ралф осъзна, че майка му се бе превърнала в огромен женски сом — хищник, който живее на дъното, с къси зъби под провисналата устна и с мустаци, които стигаха почти до яката на роклята. Хрилете на врата му се отваряха и затваряха като прорези, направени с бръснач, а изпод тях се виждаше възпалена тъкан. Очите му бяха станали огромни и тъмночервеникави и докато Ралф го наблюдаваше, очните му кухини започнаха да се раздалечават. Престанаха да се движат едва когато очите на съществото вече се намираха по-скоро отстрани на главата, отколкото на люспестото му лице.

[Да не си посмял да помръднеш, Ралф. Вероятно ще загинеш от експлозията, независимо на кое ниво се намираш — тук ударната вълна се разпространява, като в сграда — но смъртта ти ще бъде много по-лека от моята.]

Сомът отвори уста. Зъбите му бяха разположени по края на кървавочервена бездна, която на пръв поглед изглеждаше пълна с някакви странни вътрешности и тумори. Имаше вид, сякаш се присмива на Ралф.

[Кой си ти? Ти ли си Пурпурният крал?]

[Ед така ме нарича — ние с теб трябва, да си измислим нещо друго, не намираш ли? Я да видим. Ако не искаш да бъда мама. Робъртс, защо пък да не ми викаш Рибешкия крал? Помниш Рибешкия крал от радиото[1], нали?]

Разбира се, че го помнеше… само че истинският Рибешки крал никога не бе стъпвал в „Еймъс и Анди“, пък и изобщо не беше рибешки крал. Истинският Рибешки крал бе рибешка кралица, която живееше в Пущинака.

2.

В един летен ден на седемгодишна възраст Ралф Робъртс бе отишъл с брат си Джон на риболов и хвана в Кендъскег огромен сом — това бе още по времето, когато уловеното в реката ставаше за ядене. Ралф бе помолил по-големия си брат да откачи вместо него конвулсивно гърчещото се туловище от кукичката и да го пусне в кофата с вода. Джони отказа и надуто цитира една реплика, която нарече Кредото на рибаря: добрият рибар сам си изработва примамката, сам изравя червеи и сам сваля улова от куката. Едва по-късно Ралф бе осъзнал, че Джони може би се е опитвал да прикрие собствения си страх от грамадното и ужасяващо създание, което братчето му бе извадило от калната, топла като чай вода през онзи летен ден.

Най-после Ралф се бе насилил да сграбчи мятащия се сом, който беше едновременно лигав, люспест и бодлив. През това време Джони му нареди с тих и зловещ глас да внимава с мустаците, с което го наплаши още повече. „Те са като отрова. Боби Териолт ми каза, че ако мустакът се забие в тебе, може да се парализираш. Да прекараш остатъка от живота си в инвалидна количка. Тъй че внимавай, Ралфи.“

Ралф отчаяно дърпаше рибата, опитвайки се да я освободи от куката, като внимаваше да не докосне мустаците (не искаше да повярва на Джони за отровата и същевременно напълно му вярваше) и буквално изпитваше болезнено физическо усещане от хрилете, очите и от неприятната миризма, която при всяко вдишване като че проникваше в дробовете му.

Най-сетне нещо изхрущя и куката почна да се изплъзва. От устата на умиращия сом рукнаха две струйки прясна кръв. Ралф си поотдъхна — но прекалено прибързано, както се оказа. В мига, в който се освободи от куката, рибата замахна с опашка и захапа ръката му. Колко го боля? Много? Не толкова? Никак даже? Ралф не си спомняше. Спомняше си само неподправения ужасен писък на Джони и собствената си увереност, че сомът ще му отмъсти задето му е отнел живота, като му отхапе двата пръста на дясната ръка.

Помнеше, че и той изпищя, опита се да отдръпне ръката си и замоли Джони за помощ, но брат му отстъпваше назад, пребледнял като платно, присвил устни от отвращение. Ралф разтърси ръката си, но сомът се бе вкопчил в него като самата смърт, мустаците му

(отровните мустаци, които ще ме приковат за цял живот в инвалидна количка)

се увиваха около китката на Ралф, а черните му очи бяха опулени.

Най-сетне момчето го удари в едно дърво и му прекърши гръбнака. Сомът падна на тревата, продължавайки да се мята, и Ралф го настъпи, при което настъпи най-големият ужас. От устата на рибата изскочиха вътрешностите й, а от мястото, където петата на Ралф бе разкъсала тялото й, бликна лепкава струя хайвер. Тогава момчето разбра, че Рибешкият крал всъщност е Рибешката кралица, която след ден-два е щяла да хвърли хайвер.

Ралф отмести поглед от противната каша към ръката си, върху която бяха полепнали люспи, и изкрещя като обезумял. Когато Джони понечи да го успокои, той отскочи назад. После тича до вкъщи, без да спира нито за миг, и отказа да излезе от стаята си през този ден. Измина почти година, докато най-сетне се съгласи да хапне риба, но оттогава не беше улавял сом.

И ето, че сега отново се сблъскваше с ужасното същество.

3.

[Ралф!]

Това бе гласът на Лоуис… но се чуваше толкова отдалеч!

Толкова отдалеч!

[Веднага трябва да направиш нещо! Не му позволявай да те спре!]

Едва сега той разбра, че червената плетка в скута на майка му всъщност е кървав хайвер в скута на Пурпурния крал.

Съществото се навеждаше към него над тази пулсираща маса, а отвратителните му устни се изкривиха в престорена гримаса на загриженост.

[Случило ли се е нещо, Ралфи? Къде те боли? Кажи на мама.]

[Ти не си ми майка.]

[Не — аз съм Рибешката кралица! Аз съм силна, аз съм горда! Тук аз заповядвам! Всъщност мога да бъда каквото си поискам Навярно не знаеш, че преобразяването отдавна се тачи в Дери.]

[Познаваш ли зеления човек, когото е видяла Лоуис?]

[Разбира се! Познавам всички наоколо!]

Но Ралф видя как за миг на люспестото лице на съществото се изписа изумление.

Ръката му се затопли още повече и изведнъж той проумя още нещо — ако сега Лоуис е тук, надали ще го види. Кралицата на рибите излъчваше все по-ярко пулсиращо сияние, което полека-лека го обгръщаше. То бе червено, не черно, но все пак бе смъртен саван и Ралф разбра какво значи да си вътре в него, уловен в мрежа, изтъкана от собствените ти най-ужасни страхове и най-болезнени преживявания. Нямаше как да избяга от мрежата, не можеше и да я разреже, както бе разрязал савана около венчалната халка на Ед.

„Ако искам да избягам — рече си той, — ще трябва да се втурна напред толкова бързо, че да изляза от другата страна.“ Още държеше обецата. Намести я така, че оголеният щифт да стърчи между двата му пръста, които преди шейсет и три години сомът се бе опитал да отхапе. После отправи кратка молитва, но не към Бог, а към зеления човек на Лоуис.

4.

Сомът се приведе още по-близо, а безносото му лице се разтегна в карикатурна усмивка. Зъбите в лигавата ухилена уста се сториха на Ралф по-дълги и по-остри от преди. В краищата на мустаците той забеляза капчици безцветна течност и си помисли: „Отрова. Цял живот в инвалидна количка. Бога ми, толкова ме е страх. По дяволите, страхувам се до смърт.“

Лоуис, която пищи отдалеч: [Побързай, Ралф! ТРЯБВА ДА ПОБЪРЗАШ!]

Някъде по-наблизо пищи момченце; пищи и размахва ръка, за да откопчи пръстите си, потънали в ужасната паст на бременното чудовище, което за нищо на света няма да го пусне.

Сомът се наведе още по-ниско. Роклята му изшумоля. Ралф усети парфюма на майка си, който се примесваше с гадната рибешка миризма на дънния хищник.

[Възнамерявам мисията на Ед Дипно да завърши с успех, Ралф; възнамерявам момченцето, за което ти разказаха твоите приятели, да умре в прегръдките на майка си и искам това да стане пред очите ми. Доста се потрудих тук, в Дери, и ми се струва, че не искам много, но това означава, че трябва да те довърша на мига. Аз…]

Ралф пристъпи крачка напред и беше обгърнат от вонята на гнилоч. Едва сега зад майка си и зад Кралицата на рибите забеляза трети силует. Пред очите му изникна сияен мъж, червен мъж със студени очи и безжалостни устни. Този мъж приличаше на Исус, когото бе видял току-що… но не на онзи, който беше изобразен на картината в кухнята.

В черните очи без клепачи на Кралицата се промъкна изненада… която се изписа и в ледените очи на червения мъж.

[Какво си мислиш, че правиш? Махай се от мен! Нима искаш да прекараш остатъка от живота си в инвалидна количка?]

[Не можеш да ме изплашиш, приятелю — дните, когато играех на първа база, отминаха отдавна.]

Гласът се извиси и се превърна в пискливия глас на майка му, когато беше ядосана.

[Внимавай какво ти говоря, момче! Внимавай какво ти говоря и запомни съветите ми!]

За миг отдавна познатите нареждания, при това изречени с глас, който така зловещо приличаше на гласа на майка му, го разколебаха. После се опомни. Рибешката кралица се сви в люлеещия се стол, а опашката й запляска изпод старата домашна роба.

[АМА КАКВО СИ МИСЛИШ, ЧЕ ПРАВИШ?]

[Не знам — навярно ми се иска да ти дръпна мустаците. Да проверя истински ли са.]

И като напрегна цялата си воля, за да не извика и да не побегне, протегна дясната си ръка. Обецата на Лоуис в стиснатия му юмрук бе като топло камъче. Самата Лоуис сякаш беше съвсем наблизо, но Ралф реши, че това не е кой знае колко изненадващо, като се има предвид колко много от нейната аура бе всмукал. Може би тя дори вече е част от самия него. Усещането за нейното присъствие му действаше безкрайно успокояващо.

[Да не си посмял! Ще се парализираш!]

[Мустаците на сомовете не са отровни — онова бе измислица на десетгодишно момче, което сигурно е било по-уплашено и от мен.]

Ралф посегна към мустаците с ръката, в която криеше металното бодилче, и огромната люспеста глава се отметна, както се бе надявал. Съществото се загърчи, започна да се променя и ужасяващата червена аура заизвира от порите му. „Ако болестта и болката имаха цвят — отбеляза мислено Ралф, — щяха да бъдат обагрени в червено.“ И преди промяната да продължи, преди човекът, когото вече виждаше — висок и красив с русата си коса и пламналите си червени очи — да съумее напълно да се материализира, старецът заби острото връхче на обецата в изпъкналото рибешко око.

5.

Сомът нададе пронизителен стържещ звук като бръмбар-жътвар. Ралф понечи да се отдръпне. Неистово размахващата се опашка плющеше като вентилатор, между чиито перки е попаднала хартийка. Съществото се свлече в люлеещия се стол, който бе започнат да се превръща в подобие на трон, изсечен в оранжева скала. После Кралицата на рибите изчезна; на трона седеше Пурпурният крал, а красивото му лице бе изкривено от гримаса, изпълнена с болка и изумление. Едното му око проблясваше като пламък, отразен в окото на рис; другото лъщеше с жестокия блясък на диаманти.

Ратф посегна към „плетката“ от хайвер, дръпна я рязко и пред очите му се разкри безкрайна чернота. Това бе другата страна на смъртния саван. Изходът.

[Нали те предупредих, Мимолетен кучи син! Да не мислиш, че можеш да ми дърпаш мустаците? Сега ще ти дам да разбереш!]

Пурпурният крал се приведе на трона си, а единственото му око хвърляше огнени отблясъци. Ралф потисна желанието си да отдръпне вече празната си ръка. Вместо това замахна към устата на съществото, която бе широко разтворена, готова да погълне цялата му ръка, точно като онзи сом в Пущинака преди много, много време.

Някакви неща — не от плът и кръв — отначало се скупчиха и се заблъскаха в ръката му, след това започнаха да го хапят като конски мухи. В същото време в дланта му се впиха истински зъби — всъщност цели бивни. След миг-два Пурпурният крал щеше да му отхапе ръката и да я погълне.

Ралф затвори очи и веднага съумя да открие онзи начин на мислене и концентрация, който му позволяваше да се движи между нивата — болката и страха изобщо не му попречиха. Ала този път от него не се искаше да се движи, а да дърпа. Клото и Лахезис бяха заложили капан в ръката му и сега бе дошло времето да го използва.

Отново усети примигването. Белегът на ръката му се нажежи, достигайки някаква критична точка. Топлината не пареше Ратф, а изскачаше навън на все по-мощни енергийни тласъци. Изведнъж пред очите му блесна страхотна зелена мълния, която бе толкова ярка, че за миг наоколо сякаш грейна Изумруденият град на Оз. Някой или нещо пищеше. Този пронизителен дрезгав писък би го побъркал, но за щастие рязко замлъкна.

Последва страхотен трясък, който припомни на Ралф как веднъж подпали бомбичка и я хвърли в един отточен канал под шосето.

Покрай него като повей на вятъра премина мощно силово поле и потъна сред избледняваща зелена светлина. Стори му се, че вижда Пурпурния крал, който вече не беше нито красив, нито млад, а изглеждаше стар и прегърбен, по-страшен и от най-странното създание, което някога бе попадало в Мимолетния свят. После нещо над тях се разтвори и разкри мрак, пронизван от танцуващи разноцветни светлини. Вятърът сякаш понесе Пурпурния крал нагоре, като листо, което полита в комина. Цветовете ставаха все по-ярки и Ралф извърна лице, вдигайки ръка да закрие очите си. Разбра, че се е открила пролука между нивото, на което се намираше, и невъобразимите горни нива; освен това осъзна, че ако дълго гледа този блясък, тези

(сияйни врати на смъртта)

разноцветни танцуващи светлини, то смъртта щеше да бъде не най-лошото, а най-хубавото, което можеше да му се случи. Той затвори не само очи — сякаш затвори и съзнанието си.

След миг всичко изчезна — съществото, което се бе представило на Ед за Пурпурния крал, кухнята в старата къща на Ричмънд Стрийт, люлеещият се стол на майка му. Ралф се озова коленичил върху въздуха на около два метра от носа на самолета; беше вдигнал ръце като привикнало на бой дете пред задаващия се жесток родител, а когато погледна между коленете си, точно под себе си видя Административния център. Отначало помисли, че е станат жертва на зрителна измама, защото неоновите лампи на паркинга като че се раздалечаваха. Изглеждаха като много високи, много кльощави хора, които се разотиват, защото забавлението, каквото и да е било то, вече е свършило, а паркингът пък като че… се разрастваше.

„Не се разраства, а приближава — безучастно заключи Ратф. — Ед вече се приземява. Започва самоубийствената си мисия.“

6.

За миг той застина на място, смаян от невероятното си положение. Бе се превърнат в митичен посредник, безсъмнено не бог (никой бог не може да бъде толкова изморен и толкова изплашен, колкото бе той в този миг), но със сигурност не беше и приковано към земята същество като човека. Ето какво означава да летиш — да виждаш земята отгоре, ширната се оез граници. Това…

[РАЛФ!]

Писъкът й изтрещя като изстрел в ухото му. Ралф се сепна и щом откъсна поглед от хипнотичната гледка на земята, която се приближаваше с шеметна скорост, съумя да се раздвижи. Изправи се на крака и се върна в самолета. Направи го без никакво затруднение като човек, който прекосява коридора в собствената си къща. Никакви ветрове не брулеха лицето му и не развяваха косата на челото му, а когато лявото му рамо премина през самолетната перка, свистящото витло не го нарани, като че тялото му не беше от плът и кости, а от дим. За миг видя бледото, красиво лице на Ед — това бе лицето на разбойника, който се приближава до вратата на старата странноприемница в онова стихотворение, дето винаги разплакваше Каролин — и съчувствието и съжалението бяха изместени от гняв. Трудно бе човек да се разгневи истински на Ед — в крайна сметка той бе само една от шахматните фигури, които някой разместваше по дъската — и все пак зданието, към което беше насочил самолета си, бе пълно с истински хора. Невинни хора. Ралф долови нещо упорито, детинско и капризно в замаяното изражение на Дипно и като минаваше през тънката стена на кабината, си рече: „Навярно тайно си подозирал, че дяволът се е вселил в теб. Мисля, че дори си имал възможност да го изгониш… не ти ли казаха господин К. и господин Л., че човек винаги има избор? Ако това е вярно, ти също имаш избор, мътните те взели.“

Главата му щръкна над самолета, но той отново коленичи. Черокито летеше с огромна скорост към сградата на Центъра и Ралф разбра, че вече е прекалено късно да попречи на Ед да направи каквото и да било.

Дипно беше изтръгнал бутона от дръжката на креслото и го държеше.

Ралф посегна към джоба си и стисна втората обеца, като отново я намести между пръстите си така, че щифтът да стърчи напред. Сви другата ръка на фуния около жиците, свързващи кашона и бутона. После затвори очи и се съсредоточи, извиквайки отново онова пулсиращо усещане в съзнанието си. Изведнъж стомахът му се сви и той успя да си каже: „Брей! Май попаднах в експресния асансьор!“

После се озова долу, в Мимолетния свят, където нямаше никакви богове и дяволи, никакви плешиви докторчета с магически ножици и скалпели, никакви аури. Долу, където е невъзможно да минеш през стена и да избягаш от самолет, който всеки момент ще катастрофира. Озова се в Мимолетния свят, където не беше невидим… и Ед го видя.

— Ралф? — произнесе Дипно със замаяния глас на човек, който току-що се събужда от най-дълбокия сън през живота си. — Ралф Робъртс? Ти пък какво правиш тук?

— О, минавах насам и реших да се отбия — отвърна старецът. — Да поседна до теб, така да се каже.

И изтръгна жиците от кашона.

7.

— Не! — изкрещя Ед. — Не, недей, всичко ще развалиш!

„Да, наистина“ — помисли си Ралф и посегна да сграбчи щурвала. Сградата вече беше на не повече от триста метра под тях. Ралф още не бе съвсем наясно какво съдържа кашонът, който бе привързан към креслото на втория пилот, но предполагаше, че вътре има от ония пластични бомби, дето ги използват терористите в екшъните с Чък Норис и Стивън Сийгъл. Те минаваха за относително безопасни — не като нитроглицерина във „Възнаграждение за страха“ — но надали това бе най-подходящият момент да се доверява напълно на холивудските сценаристи. А дори и стабилен експлозив би могъл да избухне без детонатор, ако го пуснеш от голяма височина.

Изви щурвала колкото се може по-наляво. Сградата под тях шеметно се завъртя, сякаш бе поставена върху гигантски пумпал.

— Не, копеле гадно! — изрева Ед и удари Ралф с някакъв тежък предмет; старецът почти се парализира от болка и едва успяваше да си поеме дъх. Дипно го цапардоса отново, този път по рамото, и ръката на Ралф се изплъзна от щурвала. Ед го сграбчи и яростно го изви надясно.

Ралф посегна към щурвала, но младият мъж го отблъсна и изръмжа:

— Защо се забърка в тази история? Кой ти каза да се намесваш?

Устните му се разтегнаха в озъбена гримаса. Появата на Ралф в пилотската кабина би трябвало да го изуми, но той изглеждаше напълно равнодушен.

„Разбира се, Дипно е умопобъркан“ — помисли си Ралф и изведнъж извиси вътрешния си глас:

[Клото! Лахезис! За Бога, помогнете ми!]

Не се случи нищо. Струваше му, че никой не го е чул. Намираше се долу, в Мимолетния свят, а това означаваше, че трябва да се справя сам.

Сградата беше само на няколко метра под самолета. Ралф различаваше всеки прозорец, всеки човек, който стои отпред. Дори виждаше кои носят лозунги. Хората бяха вдигнали глави и се опитваха да разберат какво иска този обезумял пилот. Още не виждаше изписания на лицата им страх, бяха далеч, но след три-четири секунди…

Отново се нахвърли върху Ед, без да обръща никакво внимание на болката в рамото си, протегна десния си юмрук и намести с палец обецата така, че щифтът да изскача от пръстите му.

Този номер се бе оказал успешен при Пурпурния крал, ала тогава Ралф бе на по-високо ниво, пък и беше успял да изненада чудовището. И този път посегна към окото, но в последния миг Ед отметна глава. Щифтът се заби точно над скулата. Дипно плесна убоденото място, сякаш прогонваше муха, но не изпусна щурвала.

Ралф отново се опита да му го отнеме. Дипно замахна, юмрукът му се заби над лявото око на Ралф и го запрати назад. В ушите на стареца екна силен звук, чист и звънлив. Сякаш между него и Ед бе поставен огромен камертон и някой го бе ударил. Светът посивя и стана на точици, като вестникарска фотография.

[РАЛФ! БЪРЗО!]

Това бе Лоуис, уплашена до смърт. Той знаеше причината — времето му вече почти бе изтекло. Оставаха му може би десет, най-много двайсет секунди. Той отново се хвърли напред, само че този път не към Ед, а към снимката на Хелън и Натали, която бе прикрепена с тиксо към висотомера. Грабна я… после я смачка. Не знаеше на каква реакция от страна на Ед се бе надявал, но резултатът надхвърли и най-смелите му очаквания.

— ДАЙ СИ МИ ГИ! — изкрещя лудият.

Напълно забрави за щурвала и посегна към снимката. В този миг Ралф отново видя Ед, с когото се бе сблъскал в деня, когато младият мъж беше пребил Хелън — човек безкрайно нещастен и уплашен от силите, вилнеещи в съзнанието му. Сълзите блестяха не само в очите му, но се стичаха и по страните му и Ралф се запита объркано: „През цялото време ли е плакал?“

— ДАЙ СИ МИ ГИ! — отново изстена Дипно, но Ралф вече изобщо не бе сигурен дали крещи на него — предположи, че бившият му съсед се обръща към създанието, което се бе появило в живота му, беше се огледало, за да се увери, че Ед ще му бъде полезен, после просто го бе завладяло напълно. Обецата на Лоуис проблясваше на лицето му като някаква варварска погребална украса. — ДАЙ СИ МИ ГИ! ТЕ СА СИ МОИ!

Ралф държеше смачканата снимка така, че Дипно да не я достигне. Младият мъж се хвърли към него, предпазният колан се вряза в корема му, а старецът с всичка сила стовари юмрука си в адамовата му ябълка, при което изпита неописуема смесица от задоволство и отвращение. Ед политна назад към стената на пилотската кабина, очите му се изцъклиха от болка, ужас и почуда и той вкопчи пръсти в гърлото си. Сякаш от дълбините на тялото му се надигна сподавен звук. Като че се трошаха зъбците на зъбчатите колела в някаква грамадна машина.

Ралф се просна в скута на Ед и в този миг видя сградата, която буквално летеше към самолета. Завъртя щурвала докрай наляво и под него — точно под него — Административният център отново се запремества, за да запълни предното стъкло на самолета… само че се движеше мъчително бавно.

Ралф усети някакъв аромат в кабината — ароматът на нещо едновременно сладко и познато. Но преди да се досети какво бе то, видя нещо, което напълно го изкара от релси — количката за сладолед на Худси, която понякога обикаляше из Дери и звънчето й весело подрънкваше.

„Боже мили — рече си Ралф, обзет по-скоро от страхопочитание, отколкото от ужас. — Май ще свърша във фризера при сладоледените висулки и «ракетите» на Худси.“

Приятната миризма стана по-натрапчива и когато изведнъж в раменете му се впиха нечии ръце, Ралф осъзна, че това е парфюмът на Лоуис Шаси.

— Качвай се нагоре! — извика тя. — Глупчо, трябва да…

Той машинално се подчини. Усети познатия спазъм, последва примигването и той долови остатъка от думите й по онзи страховит начин, който бе по-скоро мисъл, отколкото реч.

[… се изкачиш! Отблъсни се с крака!]

„Прекалено е късно“ — рече си той, но въпреки това изпълни съвета й, постави крака в основата на командното табло и се отблъсна с всичка сила. Почувства как и Лоуис се издига с него по коридора на битието, докато черокито изминаваше последните трийсет метра до земята. Внезапно Ралф почувства как енергията на Лоуис го обгръща и го дърпа назад като ластично въже. За миг му се повдигна от усещането, че лети едновременно в две посоки.

Съзря за последен път Ед Дипно, който се бе свлякъл до стената на кабината, но в действителност изобщо не го видя. Жълтосивкавата му аура беше изчезнала. Ед също бе изчезнал, обвит от смъртния саван, който беше по-черен и от нощта в преизподнята.

Сетне двамата с Лоуис вече не само летяха, но и падаха.

[1] От англ. Kingfish, титла на предводителя на мистичните рицари от морското дъно от радиосериала „Еймъс и Анди“. — Б. пр. ↑

ТРИДЕСЕТА ГЛАВА

1.

Точно преди експлозията Сюзън Дей стоеше на трибуната под ярката светлина на прожекторите, изживявайки последните мигове от забележителния си, изпълнен с предизвикателства живот, и говореше:

— Не дойдох в Дери, за да ви помирявам, да ви заплашвам или да ви провокирам, а да скърбя заедно с вас — настоящата ситуация далеч надхвърля всякакви политически съображения. В насилието няма справедливост, самодоволството не е спасение. Тук съм да ви помоля да забравите предубежденията си и да ви помогна да откриете начин да си помагате взаимно, да отхвърлите примамливите…

Изведнъж високите прозорци на южната стена на залата блеснаха в ослепително бяло и счупени стъкла се посипаха в залата.

2.

Черокито не улучи количката на Худси, направи последен завой, после се вряза в паркинга на десетина метра от оградата, където по-рано днес Лоуис бе спряла да оправи комбинезона си. Крилата се откъснаха. Пилотската кабина се озова в пътническия салон. Резервоарът избухна като бутилка шампанско, поставена в микровълнова печка. Разхвърчаха се стъкла. Опашката се огъна над корпуса на черокито като жилото на умиращ скорпион и се заби в покрива на един микробус, отстрани на който пишеше „ЗАЩИТЕТЕ ЖЕНСКОТО ПРАВО НА ИЗБОР!“ Разнесе се пронизителен стържещ звук, сякаш се срина камара метални отпадъци.

— Леле ма… — започна един от полицаите на ъгъла на паркинга, после експлозивът С-4 изхвръкна като голяма сива храчка и се заби в останките от командното табло, където някакви жици се набучиха в него като игли на спринцовки. Прозвуча оглушителен гръм, ослепителна светлина за миг погълна пистата в Баси Парк, из паркинга се разхвърчаха отломки. Джон Лийдекър, който стоеше под циментовата козирка на входа на сградата и разговаряше с един служител на щатската полиция, беше отхвърлен в дъното на фоайето. Удари се в стената и се строполи в безсъзнание сред счупени стъкла от витринката с купите от конните надбягвания. Но той имаше повече късмет от човека, до когото стоеше — полицаят връхлетя върху колоната между двете врати и бе разсечен на две.

Редиците паркирани коли всъщност предпазиха сградата от потресаващия удар, но това се разбра по-късно. В залата две хиляди души седяха отначало стъписани, недоумяващи какво да правят, но още по-недоумяващи от онова, което бяха видели — как най-известната феминистка в Америка бе обезглавена от летящо назъбено стъкло. Главата й отхвръкна чак на шестия ред като топка за боулинг, върху която беше залепена руса перука.

Паника настана едва когато угасна осветлението.

3.

В хаотичната блъсканица пред вратите на залата загинаха седемдесет и един човека; на следващия ден местният вестник „Нюз“ помести новината на първа страница, под заглавие, изписано с огромни букви, което определяше случилото се като „неописуема трагедия“. Ралф Робъртс си казваше, че предвид всички обстоятелства, леко са се отървали. Наистина много леко.

4.

По средата на северния балкон една жена на име Соня Данвил — жена, с все още незавяхнали синини по лицето от последния побой в живота й — седеше, прегърнала сина си Патрик. Плакатът от „Макдоналдс“, на който Роналд и Мейър Макчийз танцуват точно пред прозорчето на един „Макдрайв“, бе на коленете на момченцето, ала освен златните арки, то не бе оцветило почти нищо, а беше обърнало листа откъм празната страна. Не че оцветяването му бе станало безинтересно — просто му трябваше повече място за собствената му рисунка, а тя му хрумна, както често го спохождаха подобни идеи, напълно спонтанно. Почти през целия ден бе размишлявал над случилото се в избата на „Хай Ридж“ — спомняше си дима, горещината, уплашените жени и двата ангела, които дойдоха да ги спасят — ала внезапно хрумналата му идея засенчи тревожните мисли и той се захвана за работа с безмълвен ентусиазъм. Скоро на Патрик вече му се струваше, че е попаднал в света, който рисуваше с цветните си моливи.

Макар да беше едва четиригодишен, вече беше смайващо опитен художник („малкото ми генийче“ понякога го наричаше Соня) и рисунката му беше далеч по-хубава от картинката за оцветяване на плаката. С онова, което бе съумял да сътвори преди светлините да угаснат, би се гордял студент-първокурсник в художествена академия. В средата на листа на фона на синьо небе, изпълнено с пухкави бели облаци, се извисяваше кула от черни каменни плочи. Тя бе заобиколена от поле, изпълнено с рози, които бяха толкова наситено червени, сякаш бяха побеснели от гняв. Встрани стоеше човек с избелели дънки. На гърдите му бяха кръстосани два патрондаша, на хълбоците му висеше по един кобур. На върха на кулата беше застанал мъж в червена роба и гледаше към въоръжения човек с изражение на омраза и страх. Ръцете му, вкопчени в парапета, също бяха червени.

Соня беше като хипнотизирана от Сюзън Дей, която седеше на трибуната и чакаше жената на подиума да я представи. Ала миг преди активистката да заеме мястото си, Соня случайно сведе поглед към картината на сина си. От две години знаеше, че Патрик е онова, което психолозите нарича „дете-чудо“, и се опитваше да си внуши, че вече е свикнала със сложните му картини и оригиналните скулптурки, които той наричаше „Глиненото семейство“. Може би действително бе свикнала, но странно защо точно тази рисунка я накара да настръхне. Почувства се странно потисната, което едва ли изцяло се дължеше на случилото се през този дълъг, ужасен ден.

— Кой е този? — Тя посочи миниатюрното човече, което надничаше от върха на черната кула.

— Червеният крал — отвърна Патрик.

— А-а. Червеният крал, разбирам. А човекът с пистолетите кой е?

Патрик понечи да й отговори, но в този момент Робърта Харпър, представящата, вдигна лявата си ръка (на нея имаше черна лента) към жената, която седеше зад нея.

— Приятелки, госпожа Сюзън Дей! — извика тя и думите на Патрик Данвил бяха заглушени от гръмките ръкопляскания:

— Казва се Роланд, мамо. Понякога го сънувам. И Червения крал го сънувам.

5.

Двамата седяха в мрака, ушите им бучаха, а в главата на Соня се въртяха две мисли като мишки, които се гонят в килер: „Този ден нямали да свърши, знаех си, че не трябва да взимам детето, този ден няма ли да свърши, знаех си, че не трябва да взимам детето, този ден няма ли да свърши, знаех си, че не трябваше да взимам детето, този ден няма ли…“

— Мамо, мачкаш ми картината! — възнегодува Патрик, Гласът му звучеше сподавено и Соня осъзна, че сигурно притиска и него и отхлаби прегръдката си. От затъмнения салон, където на сгъваеми столове бяха настанени хората, достатъчно богати да платят по петнадесет долара „дарение“, долитаха писъци и крясъци. Над врявата се извиси дрезгав вик от болка, който накара Соня да подскочи.

От глухия бумтеж, последвал първоначалната експлозия, ушите им заглъхнаха, а цялата сграда се разтресе. В сравнение с този ужасяващ гръм непрестанните взривове навън — колите на паркинга избухваха подобно на фойерверки — звучаха като изстрели с детски пистолет, но Соня усещаше как при всеки нов взрив Патрик се притиска към нея.

— Успокой се, Пат — рече му тя. — Случило се е нещо лошо, но мисля, че е извън залата.

Тъй като по време на експлозията вниманието й беше привлечено от ослепителния блясък в прозорците, беше пощадена от гледката на обезглавената Сюзън Дей, но Соня знаеше, че мълнията е нанесла поражения и на сградата

(не трябваше да взимам детето, не трябваше да взимам детето)

и доста хора в залата бяха изпаднали в паника. Знаеше, че ако самата тя се паникьоса, с младият Рембранд ще имат сериозни неприятности.

„Но аз няма да се паникьосам. Не се спасих от онзи ад сутринта, за да се паникьосвам сега. Мътните ме взели, ако го сторя.“

Посегна и хвана Патрик за ръката. Усети, че е студена като лед.

— Мислиш ли, че ангелите пак ще дойдат да ни спасят, мамо? — попита момченцето с гласче, което леко потреперваше.

— Не — отвърна тя. — Този път ще се спасяваме сами. Но можем да се справим, нали?

— Да — отвърна детето и се смъкна на седалката. За миг Соня изпадна в ужас, беше сигурна, че малкият е припаднал и ще трябва да го изнесе на ръце, но момченцето се изправи и обясни:

— Книжките ми бяха паднали. Не исках да ги оставям тук, особено онези за момчето, което не можело да си свали шапката. Тръгваме ли си, мамо?

— Да. Веднага щом хората престанат да се блъскат. В коридорите ще светнат лампи от онези, които се захранват от акумулатори. Щом ти кажа, ставаме и тръгваме — тръгваме! — нагоре по стълбите към вратата. Няма да те нося, но ще вървя точно зад теб с ръце на раменете ти. Разбираш ли, Пат?

— Да, мамо. — Не й зададе никакви въпроси, само й връчи книжките, но не и картината. Тя го прегърна и го целуна по бузката.

Останаха на местата си още пет минути, като през това време Соня бавно преброи до триста. Усети как повечето хора наоколо излязоха още преди да стигне до сто и петдесет, но се насили да изчака. В залата вече не цареше непрогледен мрак, тъй като отвън проникваха отблясъци от пламъци. Очевидно гореше противоположният край на сградата. Соня дочу воя на приближаващите се полицейски коли, линейки и пожарни и се изправи на крака.

— Хайде. Върви пред мен.

Пат Данвил застана насред пътеката — майка му здраво го стискаше за раменете. Поведе я по стълбите нагоре към жълтеникавите светлини в коридора и спря само веднъж, за да пропусне някакъв мъж, който се стрелна към тях. Ръцете на майка му се впиха в раменете му и тя го дръпна настрани.

— Проклети защитници на живота! — крещеше тичащият мъж. — Шибани самодоволни лайнари! Иска ми се всичките да ги избия!

После изчезна и Пат отново се заизкачва по стълбите. Соня долови у него някакво спокойствие, което изпълни сърцето й с обич, ала и с някаква странна горчивина. Този неин син бе толкова различен, толкова особен… но светът не обича такива хора. Светът се опитва да ги изкорени като плевели.

Най-сетне излязоха в коридора. Неколцина мъже и жени се щураха насам-натам със замаяни погледи като зомбита във филм на ужасите. Соня почти не им обърна внимание и насочи Патрик към стълбите. Три минути след това излязоха невредими навън, сред раздирания от пламъци мрак, а на всички нива на вселената събитията, подвластни на Случайността и на Хаоса, възвърнаха предопределения си ход. Планетите, които за миг заплашваха да излязат от орбитите си, се успокоиха, и на една от тях, в пустиня, апотеоз на всички пустини, един човек на име Роланд се размърда в съня си и отново заспа дълбоко под незнайните съзвездия.

6.

В Строфорд Парк вратата на тоалетната кабинка с надпис „МЪЖЕ“ зейна. Лоуис Шаси и Ралф Робъртс излетяха от нея, обвити в димна завеса, вкопчили се един в друг. Отвътре долетя тътенът от взривения самолет, след това и от избухването на бомбата. Проблесна бяла светлина и стените на тоалетната се издуха, сякаш някой великан ги удряше с юмруци. Секунда след това отново чуха експлозия — този път звукът беше по-слаб, но някак по-реален.

Краката на Лоуис се подкосиха и тя се строполи на тревата с вик, отчасти предизвикан от облекчение. Ралф тупна до нея, после успя да седне. Взираше се невярващо в Административния център, където сякаш огнен юмрук бе сграбчил хоризонта. На челото, където го бе ударил Ед, се подуваше огромна морава цицина. Лявата му страна още пулсираше, но той си рече, че ребрата му не са счупени, а най-много са поразместени.

[Лоуис, добре ли си?]

За миг тя го погледна неразбиращо, после заопипва лицето, шията и раменете си. Ралф не можа да се въздържи и се засмя. В отговор Лоуис му се усмихна закачливо.

[Мисля, че съм добре. Всъщност съм убедена, че не съм пострадала.]

[Как се озова там? Можеше да загинеш!]

Лоуис, която изглеждаше ободрена (Ралф предположи, че скитникът, който се бе оказал наблизо, имаше нещо общо с това), го погледна право в очите.

[Може да съм малко старомодна, Ралф, но ако смяташ, че през следващите двайсетина години ще припадам и ще пърхам с клепачи като най-добрата приятелка на главната героиня в ония псевдоисторически романи, дето моята приятелка Мина все ги чете, по-добре да си намериш друга приятелка.]

Той смаяно я изгледа, после и помогна да се изправи на крака и я прегърна. Лоуис се притисна към него. Беше невероятно топла, невероятно истинска. На Ралф му хрумна, че самотата и безсънието си приличат — коварни са, откъсват те от света, приятели са на отчаянието и са врагове на любовта — после прогони мрачните мисли и я целуна.

Клото и Лахезис, които стояха на върха на хълма и тревожно наблюдаваха сцената като работници, които са заложили коледните си премии на по-слабия боксьор, се втурнаха към Ралф и Лоуис; двамата отново бяха опрели чела и се гледаха в очите като влюбени до уши юноши. Отвъд Пущинака сирените виеха като гласове, дочути в кошмар. Огненият стълб, който бележеше гроба на Ед Дипно, бе направо ослепителен. Ралф дочуваше как в далечината експлодират автомобили и се сети за своята кола, която бе изоставил из деретата. Реши, че не е голяма загуба. И без това вече бе прекалено възрастен да шофира.

7.

Клото: [Добре ли сте?]

Ралф: [Чувстваме се прекрасно. Лоуис ме издърпа. Спаси ми живота.]

Лахезис: [Да, видяхме я като влезе. Беше много смела]

„Но и много странно за теб, нали, приятел? — рече си Ралф. — Възхищаваш се от постъпката й, но нямаш представа защо го е сторила. Смятам, че за вас двамата понятието «спасявам» е също тъй непознато като понятието «обичам».“

За пръв път той изпита съчувствие към плешивите докторчета и разбра най-голямата ирония в живота им — те знаеха, че Мимолетните, чието съществуване са изпратени да прекратят, имат богат духовен живот, но изобщо не разбираха същността на този живот, нито емоциите, които мотивираха постъпките им. Клото и Лахезис бяха изучавали хората от Мимолетния свят както някои богати, но страхливи англичани от викторианската епоха разучавали картите, съставени от корабоплавателите. От корабоплавателите, чиито експедиции били финансирани от същите страхливи богаташи. С белите си пръсти филантропите проследявали хартиените реки, по които никога нямало да плуват, и хартиените джунгли, в които никога нямало да ловуват. Те предприемали само въображаеми пътешествия.

Клото и Лахезис бяха „завербували“ Ралф и Лоуис и нагло ги бяха използвали за собствените си цели, ала не проумяваха нито удоволствието от риска, нито мъката от загубата — единствената емоция, която изпитваха, бе непрестанният страх, че Ралф и Лоуис ще влязат в открито сражение с химика-любимец на Пурпурния крал и в резултат ще бъдат убити. Плешивите докторчета живееха дълго, но Ралф подозираше, че независимо от ослепителните им, пъстроцветни аури животът им е сив. Погледна гладките им, странно детински лица и си спомни колко се бе уплашил от тях, когато за първи път ги видя на излизане от къщата на Мей Локър в ранните утринни часове.

Клото и Лахезис очевидно се смутиха от погледа му, но Ралф не изпитваше желание да разсее тревогите им. Някак си съвсем му се струваше редно те да се чувстват по този начин.

Ралф: [Да, тя е много смела, много я обичам и мисля, че ще бъдем много щастливи заедно, докато…]

Той млъкна, а Лоуис се поразмърда в прегръдката му. Стана му едновременно смешно и си отдъхна, като разбра, че тя се унася в дрямка.

[Докато какво, Ралф?]

[Докато го желаеш. Мисля, че винаги има по едно „докато“, когато си Мимолетен, а може би в това няма нищо лошо.]

Лахезис: [Предполагам, че е време да се сбогуваме.]

Ралф неволно се ухили до уши, спомняйки си радиопиесата „Самотният рейнджър“, в която почти всеки епизод завършваше с подобна реплика. Посегна към Лахезис и му стана смешно, когато човечето се дръпна назад.

Ралф: [Почакайте… хайде да не бързаме толкова, приятели.]

Клото, поразтревожен: [Нещо нередно ли има?]

[Не, но след като ме удариха по главата, че и в ребрата, а след това за малко не се опекох жив, имам право да се уверя, че вече наистина всичко приключи. Така ли е? В безопасност ли е вашето момченце?]

Клото, с облекчена усмивка: [Да. Не усещаш ли? След осемнадесет години, точно преди смъртта си, момченцето ще спаси живота на двама мъже, които иначе ще умрат… а единият от тях не бива да загине, за да се запази равновесието между Случайността и Целта.]

Лоуис: [Това не ни интересува. Искам да знам дали можем отново да станем най-обикновени Мимолетни.]

Лахезис: [Не само можете, Лоуис, но трябва. Ако с Ралф останете дълго тук, горе, не ще успеете да се върнете.]

Лоуис се притисна по-плътно към Ралф.

[Това не би ми харесало особено.]

Клото и Лахезис се спогледаха, преди отново да се обърнат към двамата Мимолетни. „Как може на някого да не му харесва тук, горе?“ — питаха очите им.

Лахезис: [Налага се да тръгваме. Извинете ни, но…]

Ралф: [Почакайте — има още нещо.]

Човечетата проследиха с тревожни погледи как той нави ръкава на жилетката си — маншетът на ризата му се бе втвърдил от някаква течност (може би рибешка слуз), за която предпочиташе да не мисли — и им показа белега на ръката си.

[Не ме гледайте така учудено, момчета. Искам да ви подсетя, че ми дадохте дума. Не забравяйте тази част от уговорката.]

Клото, с неприкрито облекчение: [Имаш думата ни. Онова, което ти послужи за оръжие, сега ще бъде нашата връзка. Обещанието няма да бъде забравено.]

Ралф започваше да се убеждава, че наистина всичко е свършило. И макар да му се струваше налудничаво, донякъде съжаляваше. Сега действителният живот — животът, който течеше на етажите под това ниво — му изглеждаше почти като мираж и той разбра какво искаше да каже Лахезис, като им съобщи, че не ще се върнат към предишния си живот, ако се задържат тук прекалено дълго.

Лахезис: [Наистина трябва да тръгваме. Всичко добро, Ралф и Лоуис. Никога няма да забравим услугата, която ни направихте.]

Ралф: [Та имахме ли избор? Наистина ли имахме избор?]

Лахезис, много тихо: [Нали ви обяснихме? Мимолетните същества винаги имат избор. На нас това ни се струва страшничко… но все пак го намираме за прекрасно.]

Ралф: [Я ми кажете, ръкувате ли се понякога?]

Клото и Лахезис стреснати се спогледаха и Ралф долови как проведоха светкавичен диалог на нещо като телепатичен стенографски език. Като се обърнаха отново към него, на лицата им бяха изписани абсолютно еднакви нервни усмивки — усмивките на тийнейджъри, които са решили, че ако това лято не съберат достатъчно кураж да се качат на голямото влакче, което лети с бясна скорост в лунапарка, никога няма да станат истински мъже.

Клото: [Разбира се, много пъти сме ставала свидетели на този обичай, но не — никога не сме си стискали ръцете.]

Ралф погледна към Лоуис и забеляза, че тя се усмихва… но му се стори, че в очите й проблясват сълзи.

Протегна ръка първо на Лахезис, защото той като че бе мъничко по-уверен от колегата си.

[Подай си ръката, господин Л.]

Лахезис се взира в дланта му толкова дълго, че Ралф се усъмни дали човечето ще се здрависа, макар несъмнено да му се искаше. Сетне, съвсем плахо докторчето протегна ръчица и позволи на Ралф да я стисне. Старецът почувства гъделичкащо трептене, когато аурите им се докоснаха и се сляха… а в допирната точка прелетяха странни сребърни фигурки. Напомниха му японските йероглифи по шала на Ед.

Стисна ръката на Лахезис два пъти — бавно и тържествено — след това я пусна. Тревожното изражение на джуджето бе заменено от широка, глуповата усмивка. То се обърна към другаря си.

[По време на тази церемония енергията му е почти незащитена! Почувствах я! Прекрасно е!]

Клото също протегна ръка към Ралф и миг преди дланите им да се докоснат, господин К. затвори очи като човек, който очаква да му поставят болезнена инжекция. Междувременно Лахезис стискаше ръката на Лоуис, ухилен до уши като водевилен танцьор, когото викат на бис.

Клото с очевидно нежелание стисна ръката на Ралф. Стисна я веднъж, но доста крепко. Старецът се ухили.

[Внимавай да не я откъснеш, господин К.]

Клото отдръпна ръка. Като че ли търсеше подходящ отговор.

[Благодаря, Ралф. Ще я нося навсякъде. Нали така казвате вие?]

Възрастният човек избухна в смях. Клото, който тъкмо се обръщаше да се ръкува с Лоуис, му се усмихна объркано и Ралф го тупна по гърба.

[Правилно си схванал, господин К. — съвсем правилно.]

Прегърна Лоуис през раменете и любопитно огледа докторчетата за последен път.

[Пак ще се видим, нали?]

Клото: [Да, Ралф.]

Ралф: [Е, чудесно тогава. След седемдесет години ме устройва — предлагам да си го запишете в календара.]

Те се усмихнаха фалшиво като политици, но това не го изненада особено. Леко им се поклони, после прегърна Лоуис и проследи с поглед господин К. и господин Л., които заслизаха бавно по хълма. Лахезис отвори вратата на поизкривената кабинка с надпис „МЪЖЕ“ — Клото пък застана пред отворената врата, на която пишеше „ЖЕНИ“. Лахезис се усмихна и помаха. Клото размаха ножицата си в някакъв чудат поздрав.

Ралф и Лоуис им помахаха в отговор.

Плешивите докторчета пристъпиха в кабинките и затвориха вратите.

Лоуис изоърса рукналите си сълзи и се обърна към Ралф

[Това ли е всичко? Това е всичко, нали?]

Той кимна.

[Какво ще правим сега?]

Ралф й подаде ръка.

[Разрешете да ви изпратя, мадам.]

Лоуис се усмихна и стисна ръката му точно под лакътя.

[Благодаря ви, сър. Можете.]

Хванати под ръка, те излязоха от Строфорд Парк и когато се озоваха на Харис Авеню, вече се бяха върнали в Мимолетния свят; без много шум отново бяха заели своите места във всемирния ред — всъщност дори не го бяха усетили.

8.

Дери панически стенеше и се потеше от възбуда. Виеха сирени, хора крещяха от прозорците си на приятелите си на улицата, а на всеки ъгъл се тълпяха зяпачи да наблюдават пожара от другата страна на долината.

Ралф и Лоуис не обръщаха никакво внимание на суматохата. Изкачваха се бавно по хълма Горната миля и усещаха изтощението си — то сякаш се бе трупало в тях като тихомълком нахвърляни торби с пясък. Езерцето бяла светлина, което бележеше паркинга на „Червената ябълка“, им се струваше невероятно далеч, макар Ралф да знаеше, че дотам има само три пресечки.

Отгоре на всичко от сутринта температурата бе спаднала поне със седем градуса, духаше силен вятър, а никой от двама им не бе подходящо облечен за такова време. Ралф подозираше, че това е началото на първата истинска есенна буря и краят на циганското лято в Дери.

Срещу тях надолу по хълма бързаха Фей Шапен, Дон Вийзи и Стан Ебърли — очевидно се бяха отправили към Строфорд Парк. Бинокълът, с който старият Дор понякога наблюдаваше как самолетите рулират, кацат и излитат, висеше на врата на Фей. Заедно с Дон, който вече оплешивяваше и бе доста пълен, приликата на приятелите с едно по-известно трио се набиваше в очите. „Тримата суфльори на Апокалипсиса“ — рече си Ралф и се ухили.

— Ралф! — възкликна Фей. Дишаше учестено и почти пъхтеше. Вятърът развяваше косата му, като ту му я завираше в очите, ту я отмяташе назад. — Проклетият Център избухна! Някой го бомбардирал от самолетче! Чухме, че хиляди хора били загинали!

— И аз така чух — съгласи се Ралф. — Всъщност ние с Лоуис тъкмо идваме от парка, ходихме да погледаме. Оттам, да знаеш, се вижда по-добре.

— Божке, знам, живял съм тук около сто години, мътните ме взели, нали тъй? Къде, мислиш, отиваме? Елате с нас!

— Тъкмо се бяхме запътили към дома на Лоуис да проверим какво ще кажат по телевизията. Може после да ви намерим.

— Добре, ние — леле-мале. Ралф, какво ти е това на главата?

Ралф запримига насреща му — какво му има на главата? — после, като спомен от кошмарен сън, в съзнанието му изникна озъбената гримаса на Ед и налудничавият му поглед. „Не, недей — бе изпискал Дипно. — Всичко ще развалиш.“

— Тичахме да си намерим по-добро място за наблюдение и Ралф се блъсна в едно дърво — обясни Лоуис. — Късмет извади че се размина с болницата.

Дон се засмя, но разсеяно, като човек, който си има по-важна работа. Фей пък изобщо не им обръщаше внимание. Ала Стан Ебърли ги наблюдаваше внимателно и на лицето му се четеше озадачено любопитство.

— Лоуис — рече той.

— Какво?

— Знаеш ли, че на китката ти е вързана маратонка?

Тя я погледна. Ралф я погледна. После Лоуис вдигна глава и се усмихна чаровно, след което възкликна:

— Ами… да! Много е шик, нали? Нося я като… талисман.

— А-ха — отвърна Стан. — Разбира се.

Само че той вече не гледаше маратонката — взираше се в лицето на Лоуис. Ралф се питаше как, за Бога, ще му обяснят защо изглеждат така утре, когато няма да могат да се скрият в сенките.

— Хайде! — нетърпеливо извика Фей. — Да вървим! Тримата се отдалечиха бързешком (Стан хвърли последен подозрителен поглед към Ралф и Лоуис). Ралф се заслуша какво си говореха, докато се отдалечаваха, едва ли не очаквайки Дон Вийзи да изцъка с език.

— Боже мили, беше толкова тъпо — рече Лоуис, — но все пак трябваше да кажа нещо, нали?

— Справи се прекрасно.

— Ами! Като отворя уста, все ще изтърся някоя глупост. Това е едната от големите ми дарби, а другата е, че по време на двучасов филм по телевизията мога да изям цял сладкиш. — Тя развърза маратонката и я погледна. — Хелън нали е в безопасност?

— Да — съгласи се Ралф и посегна към обувката. В този миг осъзна, че в лявата му ръка вече има нещо. Пръстите му бяха стояли свити толкова дълго време, че бяха изтръпнали и отказваха да се разтворят. Когато най-сетне се отпуснаха, Ралф видя в дланта си отпечатъци от ноктите си. Първото, което забеляза, бе че докато неговата халка си бе на мястото, тази на Ед бе изчезнала. Уж му ставаше идеално, но въпреки това явно се бе изхлузила от пръста му през последния половин час. „А може пък и да не е — прошепна някой и Ралф с удивление установи, че този път това не бе гласът на Каролин. Този път гласът, който звучеше в съзнанието му, принадлежеше на Бил Макгавърн. — Може пък просто да е изчезнала.“

Но не му се вярваше. Кой знае защо смяташе, че венчалната халка на Дипно е притежавала сили, които не са изчезнали със смъртта му. Пръстенът, който Билбо Бегинс бе намерил и с неохота бе дал на внука си Фродо, бе притежавал способността да отива където пожелае… и когато пожелае. Може би пръстенът на Ед е надарен със същата способност.

Но преди да успее да дообмисли тази идея, Лоуис му подаде маратонката и взе онова, което беше в ръката му — някаква смачкана хартийка. Разтвори я и я разгледа. Постепенно на лицето й се изписа загриженост и тя промълви:

— Спомням си тази снимка. Имаше и увеличение, което стоеше на перваза на камината в дневната им, поставено в разкошна златна рамка.

Ралф кимна.

— Тази сигурно я е носел в портфейла си. Беше залепена на командното табло в самолета. Преди да я взема, имаше опасност Ед да ме убие. Не можах да измисля друго, освен да грабна снимката. По този начин отвлякох вниманието му от сградата. Последните му думи бяха: „Дай си ми я, те са си мои.“

— Смяташ ли, че в този момент е говорел на теб?

Ралф пъхна маратонката в задния джоб на панталоните си и поклати глава.

— Не.

— Хелън се намираше в Административния център, нали?

— Да.

Ралф си спомни как изглеждаше младата жена в „Хай Ридж“ — пребледнялото й лице и зачервените й от дима очи. „Ако сега ни спрат, печелят — бе казала тя. — Не разбираш ли?“

Сега вече разбираше.

Измъкна снимката от ръката на Лоуис, отново я смачка и отиде до кофата за смет на ъгъла на Харис Авеню и Косут Лейн.

— Някой ден ще си вземем от тях друга снимка, която ще сложим на нашата камина. Тази обаче… не я искам.

Той запрати топчицата към кофата, която се намираше на по-малко от половин метър, но внезапен порив на вятъра отнесе встрани смачканата фотография. Почти като хипнотизирани Ралф и Лоуис я проследиха с поглед как се извива нагоре в небето. Лоуис първа извърна очи. Погледна Ралф, а по устните й играеше загадъчна усмивка.

— Мисля, че ми направи предложение за женитба, или само ми се е сторило.

Той понечи да й отвърне, но в този миг ги връхлетя нов порив на вятъра, при това толкова силен, че двамата стиснаха клепачи. Ралф отвори очи и забеляза, че Лоуис отново се изкачваше по хълма.

— Всичко е възможно, Лоуис — рече той.

— Вече го зная.

9.

Пет минути по-късно ключът на Лоуис изщрака в бравата на входната й врата. Тя въведе Ралф в дома си и затръшна вратата, сякаш да прогони ветровитата нощ. Последва я в дневната и би останал там, но Лоуис продължи напред. Без да изпуска ръката му, тя го отведе (може би щеше да го завлече насила при съпротива от негова страна) в спалнята.

Ралф извърна очи към нея. Лоуис посрещна погледа му съвсем спокойно… изведнъж той отново почувства примигването. Аурата на Лоуис сякаш разцъфна пред очите му като сива роза. Все още не се бе появила цялата, но постепенно се възвръщаше, като че беше пуловер, плетен от невидими ръце.

[Лоуис, сигурна ли си, че искаш точно това?]

[Разбира се! Да не мислиш, че ще те пратя вкъщи след всичко, което преживяхме?]

Изведнъж тя закачливо се усмихна.

[Освен това, Ралф — наистина ли си авантюристично настроен тази вечер? Кажи ми истината. И недей само да ме ласкаеш.]

Той се позамисли, после се разсмя и я притегли в обятията си. Устата й бе сладка и леко влажна като кожицата на зряла праскова. Целувката сякаш разтърси цялото му тяло, но възприятието като че бе съсредоточено в устата му. Когато устните им се разделиха, се чувстваше по-възбуден от всякога… но и странно изцеден.

[Какво, ако ти отговоря положително?]

Тя отстъпи крачка назад и го измери с поглед, сякаш опитвайки се да прецени дали говори истината, или като всеки мъж само се перчи и се преструва. Същевременно посегна към копчетата на роклята си. Като почна да ги разкопчава, Ралф забеляза нещо прекрасно — отново се бе подмладила. Не изглеждаше на четиридесет, но човек не би й дал повече от петдесет. Това бе резултат от целувката, разбира се, но най-забавното беше, че Лоуис не осъзнаваше как след като се бе заредила с енергията на скитника, сега беше почерпила и от неговата енергия. Но какво лошо има в това?

Тя привърши огледа, приведе се и го целуна по бузата.

[Мисля, че ще имаме достатъчно време за авантюри, РалФ — тази нощ обаче ще спим.]

Навярно имаше право. Преди пет минути изпитваше ужасно желание — винаги бе обичал да се люби, освен това не го беше правил от доста време. Ала искрицата бе изчезнала. Ралф не съжаляваше ни най-малко. В крайна сметка знаеше къде бе отишла.

[Добре, Лоуис — тази нощ ще спим.]

Тя отиде в банята и пусна душа. След няколко минути Ралф я чу да си мие зъбите. Чудесно бе, че все още ги има. През десетте минути, докато я нямаше, той успя да се поразсъблече, макар че пулсиращата болка в ребрата много го затрудняваше. Свали жилетката на Макгавърн и обувките си. После дойде ред на ризата и когато Лоуис се появи с прибрана назад коса и измито лице, той тъкмо се мъчеше с токата на колана. Красотата й го порази и изведнъж се почувства недодялан и глупав (да не говорим за стар). Лоуис бе облечена в дълга копринена нощница с цвят на рози и Ралф долавяше аромата на лосиона й за ръце.

— Позволи ми да ти помогна — каза тя и разкопча колана, преди да е успял да й възрази. В действията й нямаше нищо еротично — ръцете й се движеха с опитността на жена, която често е помагала на съпруга си да се облича и съблича през последната година от живота му.

— Ето ни пак на нашето ниво — отбеляза Ралф. — Този път дори не усетих как слязохме.

— Аз го почувствах, докато бях под душа. Всъщност дори се зарадвах. Доста е трудно да си измиеш косата, когато си обгърнат с аура.

Отвън вятърът вилнееше, люлееше цялата къща и стенеше във водосточната тръба. Погледнаха през прозореца и макар отново да бяха в Мимолетния свят, Ралф бе сигурен, че и Лоуис си мисли същото — в този миг Атропос е някъде там; безсъмнено е разочарован от развоя на събитията, но не и сломен; победен е, но не е убит; изгубил е битката, но не и войната. „Отсега нататък могат да му викат стария Едноушко“ — рече си Ралф и потръпна. Представи си как Атропос вилнее сред изплашеното население на града; как наднича и се крие, краде „сувенири“ и прерязва връвчици… с други думи, се утешава с работата си. Не можеше да си представи, че неотдавна е яхал това същество и го е кълцал със собствения му скалпел. „Как изобщо съм събрал кураж?“ — питаше се той, но подозираше, че знае отговора. Смелостта му беше вдъхновена най-вече от диамантените обеци, които малкото чудовище бе задигнало.

Осъзнаваше ли Атропос, че тези обеци бяха най-голямата му грешка? По своему Докторчо № 3 се бе оказал още по-голям невежа относно мотивацията на Мимолетните и от Клото и Лахезис.

Извърна се към Лоуис и сграбчи ръцете й.

— Отново загубих обеците ти. Но мисля, че този път не беше напразно. Съжалявам.

— Няма защо. Те и без това бяха изчезнали. Пък и Харолд и Джан вече не ме притесняват, защото сега имам приятел, който да ми помага, когато хората ме обиждат или когато ме дострашее. Нали така?

— Да. Точно така.

Тя го прегърна и отново го целуна. Май не беше забравила как се прави това, а Ралф подозираше, че на младини отлично е владеела изкуството да се целува.

— Хайде, бягай под душа. — Той понечи да й каже, че сигурно ще заспи в мига, в който подложи глава под топлата струя, но тя добави нещо, което го накара да млъкне. — Не се сърди, но от теб се разнася някаква странна миризма, особено от ръцете ти. Брат ми Вик миришеше така, когато цял ден е чистил риба.

След две минути Ралф вече беше под душа.

10.

Като излезе от банята, Лоуис вече лежеше под пухкавия юрган. Единствено лицето й се виждаше, и то от носа нагоре. Само по гащета Ралф бързо прекоси стаята, засрамен от тънките си крака и от шкембето си. Отметна завивките и бързо се пъхна под тях, при което се задъха от допира на хладните чаршафи до затоплената му кожа.

Лоуис веднага се притисна до него, а той скри лице в косата й и се отпусна. Беше хубаво да лежиш с Лоуис под пухените завивки, а навън вятърът да пищи и да брули дърветата, а от време на време най-силните му пориви да карат стъклата да дрънчат. Всъщност бе направо божествено.

— Слава Богу, че в леглото ми има мъж — сънено промърмори Лоуис.

— Става Богу, че това съм аз — отвърна Ралф и тя се засмя.

— Болят ли те ребрата? Искаш ли да намеря аспирин?

— Не. Утре сутринта със сигурност ще ме болят, но сега горещата вода като че ме отпусна напълно. — Темата какво би могло да се случи или да не се случи на сутринта, повдигаше един въпрос — който вероятно отдавна се таеше в съзнанието му. — Лоуис?

— Ммммм?

Ралф си представи как внезапно се събужда в мрака: изморен е до смърт, но изобщо не му се спи (това несъмнено е един от най-жестоките парадокси на света), а цифрите на електронния часовник бавно се променят от 3:47 на 3:48. Тъмната нощ на душата, описана от Ф. Скот Фицджералд, когато всеки час е толкова дълъг, че спокойно можеш да построиш великата Хеопсова пирамида.

— Мислиш ли, че ще спим през цялата нощ? — попита я той.

— Да — отвърна тя, без да се колебае нито миг. — Убедена съм, че ще спим непробудно. След миг потъна в дълбок сън.

11.

Ралф остана буден още пет минути, притискаше я в прегръдките си, вдъхваше прекрасните ухания, които се излъчваха от топлата й кожа, наслаждаваше се на гладката коприна, която чувствено се плъзгаше под пръстите му, и се удивляваше повече на факта, че се намира в леглото й, отколкото на събитията, довели го тук. Изпълваше го някакво дълбоко и простичко чувство, което разпозна, но не успя веднага да назове, защото си бе отишло от живота му прекалено отдавна.

Навън вятърът се усили и отново застена във водосточната тръба — сякаш гигантско момче духаше в гърлото на гигантска бутилка — и на Ралф му хрумна, че може би в живота няма нищо по-хубаво от това да се изтягаш в меко легло с жена в прегръдките си, а навън да вие есенният вятър.

Не, имаше нещо още по-хубаво — усещането, че заспиваш, че полека потъваш в благодатната нощ и се оставяш да те носи течението, без да знаеш накъде отиваш, както кануто се отделя от пристана и се плъзва по течението на широка бавна река в слънчев летен ден.

„От всички неща в живота на Мимолетните, сънят със сигурност е най-хубавото“ — рече си Ралф.

Вятърът навън продължаваше да бушува (воят му вече сякаш долиташе някъде отдалеч), огромната река го повличаше и той най-сетне успя да разпознае чувството, което го бе завладяло откакто Лоуис го прегърна и заспа като дете. То имаше много имена — спокойствие, мир, удовлетворение — но сега, когато вятърът виеше навън, а от гърлото на Лоуис долиташе някакъв звук на сънено доволство, на Ралф му се струваше, че това бе едно от онези редки неща, които са известни на хората, но нямат име — консистенция, аура, може би дори цяло ниво на битието в този стълб на съществуването. Това бе червеникавокафявият цвят на покоя; това бе тишината, която настъпва, след като си свършил някаква измерителна, но неотложна задача.

Когато вятърът отново застена и донесе далечния вой на сирени, Ралф не го чу. Беше заспал. По едно време му се присъни, че отива до тоалетната, и предположи, че може би го е направил в действителност. После пък сънува, че с Лоуис страстно се любят, и това може също да не беше сън. Дори да да е имало други сънища или мигове на пробуждане, Ралф не ги помнеше; този път не се събуди нито в три, нито в четири часа сутринта. Двамата спаха — през повечето време прегърнати — до седем вечерта в събота вечер, общо около двадесет и два часа.

По залез слънце Лоуис приготви закуска — вафлички, бекон, пържени картофки. Докато тя готвеше, Ралф се опита да раздвижи мускула в съзнанието си — да извика онова усещане за примигване, ала не успя. Лоуис също не можа, макар Ралф да бе готов да се закълне, че за миг тя сякаш се стопи и той видя готварската печка през нея.

— Толкова по-добре — отбеляза тя.

— Може би си права — съгласи се Ралф, но при все това се чувстваше така, като че бе загубил не пръстена, който бе взел от Атропос, а онзи, който бе получил от Каролин — сякаш нещо дребно, но жизненоважно бе изчезнало от живота му.

12.

След две нощи здрав, непробуден сън и аурите започнаха да избледняват. На следващата седмица напълно изчезнаха и Ралф започна да се пита дали пък всичко не е било просто чудат сън. Беше сигурен, че не е сънувал, но вече му беше все по-трудно да вярва в онова, което знаеше. Разбира се, белегът не беше изчезнал, но Ралф вече се питаше дали пък не го е имал от много отдавна, още от времето, когато в косата му нямаше бели нишки и все още вярваше — дълбоко в сърцето си — че старостта е мит или пък сън, или пък спохожда само обикновените хора.

ЕПИЛОГ
ЧАСОВНИКЪТ НА СМЪРТТА Е НАВИТ

(II)

„Хвърлям поглед през рамо, виждам очертанията му

и бързам напред, както някой в гората

нощем се случва да чуе как доближават стъпки

и спира да се вслуша; после вместо тишина

чува как нещо пристъпва във мрака.

Няма той изход, освен да бяга. Втурва се сляпо

напред по пътеката, спъва се, клони го удрят в лицето;

другият наближава, ала бавно,

за да измъчва своята жертва.“

„Преследване“

Стивън Добинс

„Криле да имах, щяхме с теб да полетим; пари да имах, проклетия град щях да ти купя; силен да бях, навярно щях да ти помогна; фенер да имах, пътя ти щях да осветя.“

„Фенер“

Майкъл Макдермот

1.

На 2 януари 1994 година Лоуис Шаси стана съпруга на Ралф. Синът й Харолд я отведе до олтара. Съпругата на Харолд не присъства на церемонията поради подозрителен (според Ралф) пристъп на бронхит. Ралф обаче не сподели с никого подозренията си, тъй като не беше разочарован от отсъствието на Джан Шаси. От страна на младоженеца свидетел беше следовател Джон Лийдекър, който още беше с гипсирана дясна ръка, но иначе по нищо не му личеше, че за малко е щял да загине при изпълнение на служебния си дълг. Беше прекарал четири дни в кома, но знаеше, че е извадил голям късмет — освен полицая от щатската полиция, с когото бе разговарял, когато избухна взривът, бяха загинали още шестима полицаи, двама от които от оперативната група на Лийдекър.

Шаферка на булката бе приятелката й Симон, а на приема след това първия тост вдигна един човек, който обичаше да казва, че преди се е казвал Джо Уайз, но сега остарял и помъдрял и затова се наричал Уайзър. Тригър Вашон го последва с несвързано, но прочувствено слово, завършвайки с пожеланието „Тия двама люде да живеят до сто и педесе и никога да не познаят що е запек или ревматизъм!“

Когато Ралф и Лоуис напуснаха залата, опитвайки се да почистят косите си от оризовите зърна, които хвърляха най-вече Фей Шапен и останалите старчета от Харис Авеню, към тях се зададе човек с книга в ръка и с разкошна бяла коса, която обграждаше главата му като пухкав облак. На лицето му грееше широка усмивка.

— Честито, Ралф — произнесе той. — Честито, Лоуис.

— Благодаря, Дор.

— Липсваше ни — каза му Лоуис. — Не получи ли покана? Фей каза, че ще ти я предаде.

— О, даде ми я. Даде ми я, но не посещавам такива събития, когато са на закрито. Прекалено е задушно. На погребение е още по-неприятно. Ето, това е за вас. Не я опаковах, защото пръстите ми са доста несръчни поради артрита.

Ралф взе книгата. Беше стихосбирка със заглавие „Случайни зверове“. Колкото и да е странно, името на поета, Стивън Добинс, го постресна.

— Благодаря — обърна се той към Дорънс.

— Не е хубава колкото по-късните му произведения, но е добра стихобирка. Добинс е отличен поет.

— Ще я прочетем по време на медения месец — рече Лоуис.

— Много подходящо време за четене на поезия — отвърна Дорънс. — Може би дори най-подходящото. Сигурен съм, че ще бъдете много щастливи заедно.

Извърна се и си тръгна, после погледна назад.

— Страхотно се справихте. Дълголетниците са много доволни.

Сетне се отдалечи.

Лоуис погледна Ралф.

— За какво говори? Ти знаеш ли?

Ралф поклати глава. Не знаеше, не съвсем, макар да чувстваше, че би трябвало да знае. Белегът на ръката му го засмъдя, както се случваше понякога — чувството много наподобяваше сърбеж.

— Дълголетници — умуваше тя. — Сигурно има предвид нас — в крайна сметка двамата с теб не сме в първа младост, нали?

— Сигурно точно това е имал предвид — съгласи се Ралф, но си знаеше, че не е така… по очите й позна, че дълбоко в себе си тя също го знаеше.

2.

В същия ден по време на сватбения ритуал на Ралф и Лоуис някакъв скитник с яркозелена аура — който всъщност наистина имаше чичо в Декстър, макар чичото да не бе чувал за нехранимайкото си племенник от пет години, че и повече — се шляеше из Строфорд Парк и присвиваше очи от блясъка на слънчевите лъчи, които се отразяваха в снега. Той търсеше кутии и бутилки. Ако събере достатъчно, че с парите да си купи половинка уиски, би било страхотно, но и бутилка вино „Нощен влак“ щеше да му дойде добре.

Недалеч от тоалетната кабина с надпис „МЪЖЕ“ забеляза някакво блещукане. Каза си, че навярно слънцето се отразява в капачка от бутилка, но такива работи трябва да се проверяват. Може пък да е десетаче… макар на пияницата да му се струваше, че сякаш блести злато.

— Свети Боже! — викна той и грабна венчалния пръстен, който лежеше върху снега. Беше широка халка, почти със сигурност златна. Наклони я да прочете надписа, гравиран отвътре — „ХД — ЕД 8. 8. 87“.

Половинка ли? По дяволите, не. Това дребосъче ще му стигне за цял литър. За няколко литра. Може би цяла седмица ще си купува по литър.

Докато бързешком прекосяваше кръстовището на „Уичам и Джаксън“, където едно време Ралф Робъртс едва не припадна, скитникът не забеляза задаващия се автобус. Шофьорът го видя и удари спирачки, но в този миг колелата попаднаха на заледен участък.

Бездомникът така и не разбра какво го удари. В един миг обмисляше какво уиски да си купи, а в следващия беше погълнат от мрака, който очаква всички нас. Пръстенът се търкулна в канавката и изчезна в канализацията, където остана дълги години, но не остана там завинаги. В Дери нещата, които изчезват в канализацията, по някакъв начин — често неприятен — отново се появяват на бял свят.

3.

Ралф и Лоуис не живяха във вечно щастие.

В Мимолетния свят няма вечни неща, били те щастливи или не — факт, който без съмнение бе добре известен на Клото и Лахезис. Все пак живяха щастливо известно време. Никой от тях не признаваше открито, че това са най-щастливите им години, защото и двамата помнеха първите си съпрузи с обич и умиление, но дълбоко в себе си и двамата смятаха последните години за най-щастливи. Ралф не бе много сигурен дали последната любов е най-вълнуваща, но постепенно стигна до твърдото убеждение, че е най-сладка и носи най-дълбоко удовлетворение.

„Нашата Лоуис“ — често казваше той и се смееше. Лоуис се преструваше, че се дразни от думите му, ала влюбеният му поглед не й убягваше.

На първата им коледна сутрин като семейство (бяха се преместили в спретнатата къщичка на Лоуис, а неговият огромен дом обявиха за продажба) Лоуис му подари женско кученце.

— Харесва ли ти? — тревожно го попита тя. — За малко нямаше да го купя. Скъпата Аби[1] съветва никога да не подаряваме животни, но изглеждаше толкова сладичко на витрината на магазина… и толкова тъжно… ако не ти харесва, или пък не искаш цяла зима да се мъчиш да дресираш кученце, просто ми кажи. Ще намерим някого…

— Лоуис — започна той и се опита иронично да повдигне вежди по подобие на Макгавърн, — дърдориш глупости.

— Дърдоря ли?

— Точно така. Правиш го, когато си нервна, но те съветвам да се успокоиш. Луд съм по тази млада дама. — И изобщо не преувеличаваше — почти на мига се влюби в ловното кученце.

— Как ще я наречеш?

— Розали естествено — отвърна той.

4.

Последвалите четири години, общо взето, бяха щастливи и за Хелън и Нат Дипно. Известно време живяха скромно в апартамент в източната част на града и едва преживяваха само със скромната заплата на Хелън. Бяха продали малката новопостроена къща малко по-нагоре по улицата, където преди живееше Ралф, но с парите бяха погасили належащи сметки. После, през юни деветдесет и четвърта Хелън изневиделица получи премия от застраховка… само дето изневиделицата, която й я прати, беше Джон Лийдекър.

Отначало от Източната застрахователна компания отказваха да изплатят застраховката „живот“ на Ед Дипно и твърдяха, че се е самоубил. После, след като дълго увъртаха, най-сетне предложиха значителна сума. Така ги бе посъветвал един човек на име Хауърд Хеймън, с когото Джон Лийдекър играеше покер. Когато не играеше на карти, Хейман работеше като адвокат и обичаше да обядва за сметка на застрахователните компании.

Лийдекър отново срещна Хелън в дома на Ралф и Лоуис през февруари 1994 година, бе очарован до немай къде от нея („Не беше точно любов — бе споделил после с Ралф и Лоуис, — което може би е за добро, като се има предвид как се развиха нещата.“) и я запозна с Хейман, защото смяташе, че застрахователната компания се опитва да я измами.

— Ед беше побъркан, не самоубиец — казваше Лийдекър и продължи да го повтаря дълго след като Хелън му отряза квитанцията и му посочи вратата.

След като изтърпя процес, в който Хауърд Хейман заплашваше да изкара застрахователната компания като Снайдли Чиплаш, който се опитва да върже малката Нел на железопътните релси, Хелън получи чек за седемдесет хиляди долара. В късната есен на 1994 с по-голямата част от парите тя купи къща на Харис Авеню, само през три врати от стария си дом, точно срещу Хариет Бениган.

— Така и не се почувствах щастлива в източния край на града — сподели тя с Лоуис в един ноемврийски ден същата година. Връщаха се от парка, а Натали спеше дълбоко в количката; изпод скиорската шапка, изплетена от Лоуис, се подаваше само връхчето на розовото й носле. — Все сънувах Харис Авеню. Не е ли странно?

— Не мисля, че сънищата изобщо са странни — отвърна Лоуис.

През по-голямата част от лятото Хелън се срещаше с Джон Лийдекър, но нито Ралф, нито Лоуис се изненадаха особено, когато ухажването свърши най-ненадейно след Деня на труда[2], или пък когато тя започна да закопчава и без това строгите си блузи с игла, завършваща с розово триъгълниче[3]. Може би не се изненадаха, защото бяха достатъчно възрастни, за да са виждали всичко поне по веднъж, може би пък подсъзнателно все още сегиз-тогиз аурите виждаха, като заобикаляха хора и предмети и откриваха проход към тайнствения град на скритите значения и потайните мотиви.

5.

След като Хелън се пренесе на Харис Авеню, Ралф и Лоуис често гледаха Натали, но това задължение им доставяше безкрайно удоволствие. Нат бе детето, което щеше да се роди от техния брак, ако се бяха оженили тридесет години по-рано; дори най-студеният и най-мрачният зимен ден грейваше и ставаше по-топъл, щом в дома им влизаше Натали, която с розовото си яке приличаше на умален вариант на надуваемото човече на Гудиър, и радостно се провикваше:

— Здрасти, Уалф! Здрасти, Ролис! Дойдох да ви пошетя!

През юни деветдесет и пета Хелън си купи волво на старо. На задното стъкло постави лепенка с надпис: „НА ЕДНА ЖЕНА Й Е НЕОБХОДИМ МЪЖ КОЛКОТО НА РИБА ВЕЛОСИПЕД“. Този афоризъм не изненада особено много Ралф, но често се натъжаваше, като гледаше надписа. Понякога си мислеше, че най-ужасното наследство, което Ед остави на вдовицата си, се съдържаше в този лаконичен афоризъм, и щом видеше лепенката, често си спомняше как изглеждаше Дипно в онзи летен следобед, когато се скараха в градината му — как седеше без риза под пръските на градинската поливачка; как върху едното стъкло на очилата му имаше кръв; как се приведе, втренчи се в Ралф със сериозните си, интелигентни очи и заяви, че като достигнеш определена степен на оглупяване, животът ти става много труден.

„А след това започнаха да се случват разни работи“ — понякога заключваше Ралф. Но точно какви, вече не помнеше и може би това бе за добро. Ала празнините в паметта му (ако това бе причината да не помни), изобщо не накърняваха убеждението му, че Хелън е била измамена… че някаква злонамерена сила се е подиграла с нея, а тя дори и не подозира за това.

6.

Месец след като Хелън купи волвото, Фей Шапен получи инфаркт, докато съставяше списък на предварителните срещи за тазгодишния есенен турнир „Писта № 3 Класик“. Закараха го в общинската болница, където седем часа по-късно той почина. Ралф го посети малко преди края и когато видя номера на стаята — 315 — го обзе невероятно силно чувство за deja vu. Отначало помисли, че това е заради Каролин, чийто живот завърши малко по-нататък по коридора, но после се сети, че Джими В. бе починал в същата стая. С Лоуис бяха посетили Джими в предсмъртния му час и на Ралф му се бе сторило, че умиращият ги позна, макар да не бе съвсем сигурен — спомените му от времето, когато за пръв път бе забелязал Лоуис, бяха смътни и объркани. Предполагаше, че в известна степен това се дължи на обичта му към нея, пък и възрастта си казваше думата, но основната причина беше безсънието — в месеците след смъртта на Каролин изкара доста тежък период на безсъние, макар че то в крайна сметка отшумя, както се случва понякога. И все пак му се струваше, че нещо

[здравей, жено, здравей, мъжо, отдавна ви чакаме]

доста необичайно се е случило в същата тази стая, а докато държеше сухата, безсилна ръка на Фей, усмихваше му се и се взираше в изплашените му очи, му хрумна странна мисъл: „Те са тук, в ъгъла, и ни наблюдават.“

Огледа се. В ъгъла, разбира се, нямаше никого, но за миг… само за миг…

7.

През годините от деветдесет и трета до деветдесет и осма животът вървеше както обикновено в градове като Дери — априлските пъпки отстъпваха място на сухите падащи октомврийски листа; по средата на декември в къщите внасяха коледни елхи, а през първата седмица на януари ги изхвърляха в кофите за боклук все още украсени с празнична позлата; през парадния вход влизаха бебчета, от задния излизаха старци. Но понякога през задната врата излизаха и хора в разцвета на силите си.

В Дери животът продължаваше — хората посещаваха бръснарските и фризьорските салони, както и абитуриентските балове, пиеха кафе и пушеха цигари, похапваха пържоли в „Паркърс Коув“ и хайдог на стадиона по време на мачовете за Малката лига. Момичета и момчета се влюбваха, пияници изхвърчаваха от колите си, на късите поли им мина модата. Обитателите на градчето сменяха керемидите на покривите си и настилката на алеите към гаражите. Изхвърляха едни нехранимайковци от управата и избираха други. Такъв бе животът, често неудовлетворителен, нерядко жесток, обикновено скучен, понякога красив, а от време на време дори забавен. Времето течеше, ала основните принципи продължаваха да важат.

В ранната есен на деветдесет и шеста Ралф си внуши, че има рак на дебелото черво. Когато най-сетне отиде на преглед при доктор Пикард (жизнерадостен наследник на доктор Личфийлд), вече си представяше как ще го поставят на системи и ще го подложат на химиотерапия. Оказа се, че не е болен от рак, а има хемороиди, които според образното изказване на доктор Пикард са „щръкнали най-нахално“. Той написа на Ралф рецепта за свещички, с която Ралф отиде в „Райт Ейд“. Джо Уайзър я прочете, после бодро се ухили и заяви:

— Скапана работа, ама е за предпочитане пред рак на дебелото черво, не мислиш ли?

— И през ум не ми е минавало, че имам рак — кисело отвърна Ралф.

Един зимен ден през деветдесет и седма Лоуис си науми да се спусне по любимия си хълм в Строфорд Парк с пластмасовата шейна на Нат Дипно. Полетя надолу „по-бърже от свинче по намазан с мас улей“ (това бяха думи на Дон Вийзи — той се бе оказал най-случайно в парка и стана свидетел на цялата атракция) и връхлетя върху тоалетната кабина с надпис „ЖЕНИ“. Изкълчи си крака и се секна в кръста, но макар Ралф да знаеше, че не бива да постъпва така (най-малкото защото демонстрираше коравосърдечие), докато пътуваха към отделението за спешни случаи, се заливаше от смях. Фактът, че Лоуис също се смееше въпреки болката, изобщо не му помогна да се овладее. Смя се, докато му бликнаха сълзи от очите, и си рече, че ще получи удар. Дявол да го вземе, изглеждаше толкова забавна, като летеше надолу по хълма и се търкаляше с преплетени крака като йога, а като се блъсна в тоалетната, едва не я събори. Напролет вече се беше възстановила напълно, макар винаги в дъждовни нощи коляното да я болеше и да й беше омръзнало от непрестанните задявки на Дон Вийзи, който колчем я видеше, все я питаше дали напоследък е щурмувала някой клозет.

8.

Животът си течеше както обикновено — което ще рече, че беше пълен с изненади. Изненадите са онова, което ни се случва, докато правим планове за нещо друго, както казват мъдреците, и ако животът на Ралф Робъртс бе изкючително хубав през тези години, навярно бе, защото той не кроеше никакви планове. Дружеше с ДжоУайзър и Джон Лийдекър, но най-добрият му приятел през всичките тези години беше жена му. Почти навсякъде ходеха заедно и толкова рядко се спречкваха, че спокойно можеше да се каже, че изобщо не се карат. Той имаше любимото си куче Розали, люлеещия се стол, който бе принадлежал на господин Шаси, но сега бе негов, а Натали идваше почти всеки ден (вече ги наричаше Ралф и Лоуис вместо Уалф и Ролис, което никой от двамата не считаше за подобрение). Освен това беше здрав, което бе може би най-хубаво от всичко. Водеше живот, изпълнен с Мимолетни радости и разочарования, и Ралф му се наслаждава до средата на март деветдесет и осма, когато една сутрин се събуди, погледна електронния часовник до леглото си и видя, че той показва 5:49.

Остана тихо да лежи до Лоуис, защото не искаше да става и да я притеснява, питайки се какво го бе събудило.

„Знаеш какво, Ралф.“

„Не знам.“

„Знаеш, разбира се. Слушай.“

И той се заслуша. Заслуша се много внимателно. След известно време го чу в стените — тихото тиктакане на часовника на смъртта.

9.

На следващата сутрин Ралф се събуди в 5:47, на по-следващата отвори очи в 5:44. Сънят му се топеше, минута по минута, а зимата разхлабваше ледената си прегръдка около Дери и позволяваше на пролетта да си пробие път. През май Ралф вече чуваше часовника навсякъде, но знаеше, че тиктакането се разнася от едно-единствено място. Преди звукът идваше от Каролин. Сега се разнасяше от самия него.

Изобщо не изпита страха, който го бе сграбчил, когато си беше въобразил, че е болен от рак, нито пък го гнетеше отчаянието, добре познато му от предишния си безсънен период. По-лесно се уморяваше и му ставаше все по-трудно да се съсредоточи или пък да помни дори най-прости неща, но приемаше всичко напълно спокойно.

— Добре ли спиш, Ралф? — го попита един ден Лоуис. — Под очите ти са се появили сенки.

— Причината е в наркотика, с който се друсам.

— Много си забавен, няма що.

Той я привлече в прегръдките си и силно я притисна към себе си.

— Не се тревожи за мен — спя колкото ми е необходимо.

След седмица се събуди в 4:02, а в ръката му сякаш пулсираше нажежен реотан — пулсираше в такт с часовника, който не бе нищо друго освен ударите на собственото му сърце.

Но това не беше сърцето му — или поне на Ралф не му се струваше да е сърцето му; то бе като електрическа жичка, която сякаш бе присадена в ръката му.

„Белегът — помисли си той, — не, обещанието. Времето да изпълня обещанието вече почти настъпи,“

„Какво обещание, Ралф, какво обещание?“

Не знаеше.

10.

Един ден в началото на юни Хелън и Нат дойдоха в дома на Ралф и Лоуис, за да ги видят и да им разкажат за пътешествието си до Бостън с „леля Мелани“, банкова служителка, с която Хелън много се бе сближила. Хелън и леля Мелани отишли на някаква феминистка конференция, а през това време в еднодневната забавачка Натали се запознала с много деца, после пък леля Мелани заминала по важни дела в Ню Йорк и Вашингтон. Хелън и Натали останали още няколко дни в Бостън и разгледали забележителностите.

— Ходихме на рисувано кино — каза Натали. — Разправяше се за едни животни в гората. И те говореха!

— Тия филми, дето животните говорят, са страхотни, а? — попита Лоуис.

— Да! И мама ми купи тази рокля!

— А тя е прекрасна — възхити се Лоуис. Хелън гледаше Ралф.

— Как си, стари ми друже? Изглеждаш блед, а и дума не си обелил.

— По-добре съм от всякога. Просто си мислех колко сте сладки двете с тия шапки. Откъде ги имате — от „Фенуей Парк“ ли?

Хелън и Натали бяха с еднакви шапки с надпис „Бостън Ред Сокс“. В топли дни човек често можеше да срещне хора с такива шапки из Нова Англия („по-често и от котешки нечистотии“ — би казала Лоуис), но като ги видя на главите точно на Хелън и дъщеря й, го обзе някакво ужасяващо, непрестанно усилващо се предчувствие… което бе свързано с определен образ — входът на „Червената ябълка“.

Междувременно Хелън бе свалила шапката си и я разглеждаше. След миг отговори:

— Да. Отидохме на бейзболен мач, но не останахме дълго. Голяма скука — мъже, които хвърлят и ловят топки. Напоследък вече много-много нямам търпение да се занимавам с мъже и с техните топки… обаче шапките ни са страхотни, нали, Натали?

— Да! — жизнерадостно се съгласи малката, а когато на следващата сутрин Ралф се събуди в 4:01, белегът в ръката му отново пулсираше като нажежен реотан, а часовникът като че ли вече беше придобил и глас, който непрестанно нашепваще някакво странно, май чуждоземно име: „Атропос… Атропос… Атропос.“

„Това име ми е познато.“

„Познато ли ти е, Ралф?“

„Да, това е оня с ръждивия скалпел и гадния нрав, който все ми викаше Дребен, и който задигна… задигна…“

„Какво задигна, Ралф?“

Вече привикваше с тези безмълвни дискусии — те звучаха в главата му сякаш по някаква пиратска радиостанция, която излъчва само в малките часове на нощта, когато той лежеше буден край спящата си съпруга и чакаше изгрева на слънцето.

„Какво е задигнал? Помниш ли?“

Не очакваше отговор — въпросите, които този глас задаваше, почти винаги оставаха без отговор — но този път най-ненадейно любопитството му беше удовлетворено.

„Шапката на Бил Макгавърн, разбира се. Атропос задигна шапката на Бил, а веднъж толкова го вбесих, че дори отхапа парче от периферията.“

„Кой е той? Кой е Атропос?“

В отговора на този въпрос не беше много сигурен. Само знаеше, че Атропос има нещо общо с Хелън, която вече притежаваше бейзболна шапка с надпис „Бостън Ред Сокс“ и която като че ли много си харесваше, а самият Атропос имаше ръждив скалпел.

„Скоро — мислеше си Ралф Робъртс и лежеше в тъмното, вслушвайки се в тихото, равномерно тиктакане на часовника на смъртта. — Скоро ще узная.“

11.

През третата седмица на изпепеляващо горещия месец юни Ралф отново започна да вижда аурите.

12.

Юни неусетно отмина и Ралф изведнъж започна често да се просълзява, обикновено без никаква видима причина. Това бе странно — не се чувстваше в депресия, но понякога просто поглеждаше нещо — да речем самотна птичка, която кръжи в небето — и сърцето му почваше да се свива от необяснима мъка и скръб.

„Вече му се вижда краят“ — казваше вътрешният глас. Той вече не принадлежеше на Каролин, нито пък на по-младия Ралф — беше съвсем независим, непознат глас, при това доста любезен. „Затова тъгуваш, Ралф. Напълно нормално е да ти стане мъчно, когато разбереш, че скоро всичко ще свърши за теб.“

„Лъжеш! — крещеше той в отговор. — Защо пък край? Доктор Пикард каза, че съм здрав като вол! Чувствам се прекрасно! По-добре от всякога!“

Въображаемият глас му отвърна с мълчание. Ала нещо подсказваше на Ралф, че гласът знае какво говори.

13.

— Добре — изрече на глас той един горещ следобед към края на юли. Седеше на пейка недалеч от мястото, където до осемдесет и пета година се издигаше водонапорната кула, после голямата буря я събори. В подножието на хълма, край птичата къпалня, млад мъж (сериозен орнитолог, ако се съди по бинокъла и внушителната купчина книги с меки корици по тревата наоколо) водеше старателни бележки в дневника си. — Добре, кажи ми защо му се вижда краят. Само това ми кажи.

Отговорът не дойде веднага, но това не го разтревожи — беше готов да почака. Доста път извървя дотук, пък и денят бе горещ и той чувстваше умора. Вече се събуждаше към три и половина всяка сутрин. Отново бе започнал да прави дълги разходки, но изобщо не се надяваше, че те ще му помогнат и ще започне да спи по-добре или по-дълго — струваше му се, че прави поклонения, посещавайки любимите си места в Дери за последен път. Взимаше си сбогом.

„Защото времето за изпълнение на обещанието почти настъпи — отвърна гласът, а нажеженият реотан в белега отново запулсира.“

— Какво бе то? — размърда се той. — Моля ти се, ако съм дал обещание, защо не си спомням какво е то?

Орнитологът чу тези думи и погледна нагоре. Видя мъж, който седи на пейка в парка и очевидно си говори сам. Младежът отвратено се усмихна и си рече: „Надявам се да умра, преди да остарея толкова много.“ После отново се съсредоточи върху птичата къпалня и своите бележки.

Дълбоко в себе си Ралф изведнъж усети стягащото чувство, което предшестваше примигването, и макар да не бе помръдвал от пейката, сякаш се стрелна право нагоре… все по-бързо и много по-високо от когато и да било.

„Лъжеш се — обади се гласът. — Едно време си бил далеч по-високо, Ралф — както и Лоуис. Но натам си тръгнал. И няма да се бавиш.“

Орнитологът, който не подозираше, че притежава изтъкана от златни нишки аура, се огледа предпазливо, може би за да се увери, че побърканият старец не се готви да го нападне. Ала онова, която видя, накара презрително стиснатите му устни да се разтворят от изумление. Той ококори очи. Изведнъж Ралф забеляза как от аурата на младежа щръкват индиговосини бодли и осъзна, че непознатият е изплашен до смърт.

„Какво му става? Какво вижда?“

Всъщност причината беше не в какво вижда птиценаблюдателят — причината беше в онова, което не виждаше. Не виждаше Ралф, защото той толкова се бе издигнал, че вече не присъстваше на това ниво — беше се превърнал в зрим еквивалент на звука, който човек издава, като подсвирне на кучето си.

„Ако бяха тук сега, веднага щях да ги видя.“

„Кои, Ралф? Кой ако беше тук?“

„Клото. Лахезис. И Атропос.“

В миг всички късчета сякаш се подредиха в ума му като парченцата на картинна мозайка, която изглежда далеч по-сложна, отколкото е всъщност.

Ралф прошепна: [О, Боже, о, Боже, о, Боже!]

14.

След шест дни Ралф се събуди в три без петнадесет сутринта и разбра, че времето да изпълни обещанието е дошло.

15.

— Мисля да се разходя до „Червената ябълка“ и да си купя сладолед — обърна се той към Лоуис.

Беше почти десет часът. Сърцето му биеше лудешки и му бе трудно да различи мислите си заради непрестанния шум, който изпълваше съзнанието му. Изобщо не му се ядеше сладолед, но това беше отличен предлог да се разходи до „Червената ябълка“ — беше първата седмица на август, от метеорологичната служба съобщиха, че в ранния следобед температурата ще достигне и тридесет и два градуса, а привечер ще се разрази буря.

Ралф си рече, че няма защо да се тревожи за бурята.

До кухненската врата върху разстлани вестници беше поставена етажерка. Лоуис я боядисваше в керемиденочервено. Тя се изправи и се протегна. Ралф дочу лекото изпукване на прешлените й.

— Ще дойда с теб. Довечера ще ме боли глава, ако не се махна за малко от тази миризма. Не знам откъде ми хрумна да боядисвам в такъв задушен ден.

Ралф изобщо не желаеше тя да го придружи до „Червената ябълка“.

— Не е нужно, мила моя — ще ти донеса кокосово ескимо, от онова, дето го обичаш. Толкова е влажно и горещо, че даже Розали няма да взема. Защо не поседнеш на задната веранда?

— В такъв горещ ден не ще успееш да ми донесеш никакъв сладолед — отвърна тя. — Хайде, да вървим, докато още пада сянка от тази страна на…

Тя млъкна. Усмивката й помръкна. Очите й се изцъклиха от ужас, а сивата й аура, която бе потъмняла съвсем мъничко през годините, когато Ралф не я бе виждал, грейна от стрелкащите се из нея червеникаворозови въгленчета.

— Ралф, какво има? Какво всъщност възнамеряваш да правиш?

— Нищо — отвърна той, но белегът в ръката му сякаш тлееше, а тиктакането на часовника се чуваше от всички страни, сякаш му напомняше, че има уговорка, която трябва да спази. Че е дал обещание, което трябва да изпълни.

— Не, има, и то от два-три месеца, а може би от по-отдавна. Каква съм глупачка — знаех, че става нещо, но предпочитах да се самозаблуждавам. Защото се страхувах. И е имало защо, нали? Имало е защо.

— Лоуис.

Изведнъж тя прекоси стаята с много бързи крачки, едва ли не връхлетя върху него, и старата болежка в кръста не й попречи ни най-малко — още преди да е успял да я спре, тя сграбчи дясната му ръка, дръпна я и се втренчи в нея.

Белегът беше почервенял и като че пламтеше.

За миг Ралф с надежда си помисли, че това е само отблясък от аурата му и Лоуис няма да го забележи. Но когато тя вдигна очи, те бяха изпълнени с ужас. С ужас, ала и с още нещо. Очевидно беше разбрала страшната истина.

— О, Боже! — пошепна тя. — Онези в парка. Онези със смешните имена… Клон и Ластик, нещо такова… и единият разряза ръката ти. О, Ралф, какво трябва да направиш?

— Лоуис, не се разстройвай…

— Да не си посмял да ми казваш да не се разстройвам! — изкрещя тя. — Да не си посмял! Да не си ПОСМЯЛ!

„Бързай — шепнеше вътрешният глас. — Нямаш време за губене и за спорове — вече се започна и часовникът на смъртта, който чуваш, може и да не тиктака само за теб.“

— Трябва да вървя.

Той се извърна и се отправи към вратата. Беше толкова възбуден, че пропусна като истински Шерлок Холмс да забележи едно важно допълнение към тази сцена — едно куче трябваше да излае — едно куче, което винаги лаеше, щом някой повишеше глас — но сега в къщата цареше тишина. Розали я нямаше на обичайното й място до вратата… а самата врата бе открехната.

Ала в момента изобщо не му беше до нея. Струваше му се, че е затънал чак до колене в лепкава каша и би било голямо постижение, ако се добере до портата, камо ли до „Червената ябълка“. Сърцето му сякаш щеше да изскочи от гърдите му; очите му пареха.

— Не! — изкрещя Лоуис. — Не, Ралф, моля те! Моля те, не ме изоставяй!

Тя хукна след него и се вкопчи в ръката му. Още държеше четката и по ризата му се посипаха капчици червена боя, която приличаше на кръв. Лоуис плачеше, а безкрайната, ужасяваща мъка, която бе изписана на лицето й, направо му късаше сърцето. Не искаше да я изоставя — не знаеше дали има право да го стори.

Обърна се и я хвана за китките.

— Лоуис, трябва да вървя.

— Не спиш — бърбореше тя. — Знаех си, че това е признак за нещо нередно, но няма значение, можем да заминем, можем да заминем веднага, още в този миг, просто ще вземем Розали и четките си за зъби и ще тръгнем…

Ралф стисна китките й, тя замлъкна и вдигна към него потъналите си в сълзи очи. Устните й трепереха.

— Лоуис, чуй ме. Трябва да направя това.

— Изгубих Пол, не мога да изгубя и теб! — стенеше тя. — Няма да го понеса! О, Ралф, няма да го понеса!

„Ще го понесеш — рече си той. — Мимолетните хора са много по-силни, отколкото изглеждат. Налага се да бъдат такива.“

По лицето му също се стичаха сълзи. Подозираше, че причината се крие по-скоро в умората, отколкото в мъката. Де да можеше да я накара да проумее, че това не променя нищо и само прави задачата му още по-трудна…

Отдръпна я на една ръка разстояние от себе си. Белегът пулсираше по-силно от всякога и Ралф се изплаши, че вече не разполага с никакво време.

— Придружи ме донякъде — рече той. — Може би дори ще ми помогнеш да изпълня задачата си. Вече си поживях, Лоуис, и то хубаво си поживях. Само че тя още нищо не е видяла и мътните ме взели, ако оставя оня негодник да вземе нея, защото има да урежда сметки с мен.

— Какъв негодник? Божичко, Ралф, за какво говориш?

— За Натали Дипно. Тя трябва да умре тази сутрин, само че няма да позволя това да се случи.

— Нат? Ралф, на кого, за Бога, е притрябвало да причинява зло на Нат?

Изглеждаше смаяна, дори някак глуповата, само че под тази маска не се ли криеше друго изражение? Внимателно и пресметливо. Като че ли отговорът беше „да“. На Ралф му се струваше, че Лоуис изобщо не е толкова смаяна, а само се преструва. Години наред бе заблуждавала Бил Макгавърн по този начин — и него също, макар и не винаги — и това бе просто поредното (доста талантливо) представление.

Истинската й цел бе да се опита да го задържи. Лоуис много обичаше Нат, да избира между съпруга си и момиченцето, което живееше на същата улица, и дума не можеше да става. В тази ситуация изобщо не признаваше съображения като възраст и справедливост. Ралф бе нейният мъж, а за Лоуис единствено това имаше значение.

— Не става — промълви той. Освободи се от ръцете й и отново се запъти към вратата. — Дал съм обещание и вече не ми остана почти никакво време да го изпълня.

— Тогава го наруши! — изкрещя Лоуис, а смесицата от ужас и гняв в гласа й направо го порази. — Не си спомням какво се случи тогава, но знам, че неволно се забъркахме в събития, които едва не причиниха смъртта ни. Слушай, Ралф, по-добре да нарушиш обещанието, отколкото да ми разбиеш сърцето!

— А хлапето? Ами Хелън. Нат е смисълът на живота й. Нима не заслужава да наруша обещанието си?

— Хич не ме интересува какво заслужава! Тя или който и да е! — изкрещя Лоуис и лицето й се разкриви от гняв. — Е, добре, предполагам, че все пак ме интересува. Но ние, Ралф? Ние не влизаме ли в сметката?

Очите й, черните й, изразителни очи, го умоляваха. Ако ги гледаше прекалено дълго, изобщо нямаше да му е трудно да се откаже от мисията си, затова извърна поглед.

Тя се взираше безпомощно в него, но повече не се опита да го спре. Вместо това заплака.

— Глупав старец! — шепнеше през сълзи. — Глупав, упорит старец!

— Да, сигурно си права. — Той повдигна брадичката й. — Само че съм глупав, упорит старец, който си държи на думата. Ела с мен.

— Добре, Ралф. — Едва чуваше собствения си глас, а кожата й бе студена и лепкава като глина. Почти цялата й аура бе почервеняла. — Какво ще стане? Какво ще й се случи?

— Ще я блъсне зелен форд комби. Ако не заема нейното място, ще я смаже… а Хелън ще наблюдава всичко.

16.

Докато се изкачваха по хълма към „Червената ябълка“ (отначало Лоуис изоставаше, после изприпкваше да го настигне, но се отказа, като видя, че с такава хитрина няма да го измами), Ралф й разказа малкото, което тя не знаеше. Лоуис си спомняше, че е слизала под поразеното от гръм дърво на Продължението, ала до тази сутрин смяташе, че е сънувала всичко това — разбира се, не беше присъствала на сцената с Атропос. Ралф й разказа за смъртта, която Атропос готви на Натали, ако той се опита да му попречи. Разказа й и как бе изкопчил от Клото и Лахезис обещание, че ще му попречат и Натали ще бъде спасена.

— Не знам защо ми се струва… че това решение бе взето… много близо до върха на онова странно здание… на онази Кула… за която все говореха. Може би дори… на самия връх. — Той се задъхваше, а сърцето му биеше лудешки, но може би това се дължеше на бързото ходене и на горещината — страхът му се бе поуталожил.

Вече виждаше „Червената ябълка“. Близо до магазина на автобусната спирка стоеше госпожа Перин, изопната като генерал, който приема парада и не благоволяваше да се скрие на сянка под навеса. Дори под ослепителната силна слънчева светлина аурата й имаше същия сив цвят като на униформите в Уест Пойнт, както и през онзи октомврийски ден през деветдесет и трета. Хелън и Нат все още не се бяха появили.

17.

— Разбира се, че го познах — разказва по-късно Естер Перин на репортера от вестник „Дери Нюз“. — Изглеждам ли ви неосведомена, младежо? Или изкукуригала? Познавам Ралф Робъртс от двайсет години. Добър човек е. Не от сой като първата си съпруга, разбира се — Каролин е от видна бангорска фамилия — но при все това е прекрасен човек. Веднага познах и шофьора на зеления форд. Цели шест години Пит Съливан ми носеше вестника и доста добре се справяше. Новото момче, Морисън, винаги го хвърля в цветните ми лехи или пък върху покрива на верандата. Доколкото разбирам, Пит е шофирал с временна книжка, каквато дават на начинаещите водачи. Надявам се да не се разстрои много от случилото се, защото е добър младеж, пък и вината не е негова. Видях всичко и ще свидетелствам в съда. Предполагам, смятате, че бърборя глупости. Изобщо не си правете труда да го отричате, мога да го прочета по лицето ви като във вестник. Няма значение — съобщих ви почти всичко. Веднага познах Ралф, но сега ще ви кажа нещо, което не ще повярвате, дори да го напишете в статията си… макар че сигурно няма да го сторите. Той се появи изневиделица, точно навреме да спаси момиченцето.

Естер Перин стрелна с пронизителен поглед учтиво мълчащия млад репортер — като зоолог, който пронизва пеперуда с игла, след като я е напръскал с хлороформ.

— Не ми се е сторило, че Ралф се появи изневиделица, младежо, макар да се обзалагам, че точно това ще напишеше.

Тя се привежда към репортера, очите й нито за миг не се отделят от лицето му, и повтаря:

— Появи се изневиделица, точно навреме, за да спаси онова момиченце. Разбирате ли какво ви говоря? Изневиделица.

18.

На следващия ден описанието на злополуката се появи на първа страница в местния вестник „Нюз“. Изказването на Естер Перин беше поместено в отделна колона, а фотографът на вестника Том Матюс бе осигурил снимка, на която госпожа Перин изглеждаше като Ма Джоуд от „Гневът на мравките“. Заглавието над колоната гласеше: „СТОРИ МИ СЕ, ЧЕ ТОЙ СЕ ПОЯВИ ИЗНЕВИДЕЛИЦА“ — КАЗВА ОЧЕВИДКА НА ТРАГЕДИЯТА.

Госпожа Перин изобщо не се изненада, като го прочете.

19.

— Накрая постигнах, каквото исках — каза Ралф, — но само защото Клото и Лахезис — или онзи от по-горните нива, за когото те работят — отчаяно е искал да попречи на Ед.

— По-горни нива ли? Какви по-горни нива?

— Няма значение. Забравила си, но дори да си спомниш, нищо няма да се промени. Идеята е следната, Лоуис — искаха да попречат на Ед не защото са щели да загинат хиляди хора, ако се беше блъснал право в сградата на Центъра. Искаха да го спрат заради живота на един човек, който е трябвало да бъде запазен на всяка цена… поне според техните виждания. Когато най-сетне ги накарах да проумеят, че другото дете е не по-малко важно за мен, постигнахме споразумение.

— Тогава ти разрязаха ръката, нали? И си дал обещанието. Онова, за което говориш насън.

Той стреснато я изгледа, като някое палаво момче, заловено на местопрестъплението. Лоуис безмълвно продължи да го наблюдава.

— Да — отговори той и избърса потта от челото си. — Сигурно. — Дълбоко въздъхна и му се стори, че белите му дробове са пьлни с метални стружки. — Живот за живот, така се споразумяхме — животът на Натали срещу моя. И…

[Ей! Стига си се дърпала! Не се опитвай да се измъкнеш, че ще те смажа от бой!]

Ралф замлъкна, като чу този заповеднически, ужасяващо познат глас — който никое друго човешко същество на Харис Авеню не можеше да чуе — и погледна към отсрещния тротоар.

— Ралф? Какво…

— Шшшт!

Той я дръпна към живия плет пред дома на семейство Апълбом. Вече не се потеше леко, както подобава на един джентълмен — тялото му бе плувнало в пот, воняща на машинно масло, и той буквално усещаше как всяка негова жлеза изпомпва в кръвта му парлив секрет. Долните му гащета се бяха напъхали в цепката на задника му и заплашваха да изчезнат. Усети в устата си вкус на изгорял бакелит.

Лоуис проследи погледа му и извика:

— Розали! Розали, непослушнице! Ти какво правиш там?

Чернокафеникавата ловна кучка, която бе подарила на Ралф по случай първата им Коледа заедно, беше застанала (или по-точно се беше свила) на тротоара пред къщата, където живееха Хелън и Натали, допреди на Ед да му се разхлопа дъската. За пръв път забеляза приликата й с Розали № 1. Розали № 2 като че ли беше съвсем сама, но сърцето на Лоуис се сви от ужас.

„О, какво сторих? — питаше се тя. — Какво сторих?“

— Розали! — извика отново. — Розали, ела веднага тук!

Кучето я чу, но не помръдна.

— Ралф? Какво става?

— Шшшт! — отново изшътка той, сетне Лоуис видя нещо, от което й секна дъхът. Стопи се и последната й неизречена надежда, че всичко това съществува само във въображението на Ралф, че е избледняващ спомен от миналите им преживявания, защото кучето вече не беше само.

Преметнала въженце за скачане на дясната си ръка, шестгодишната Натали Дипно се появи в края на пътеката пред техния дом и погледна надолу по улицата към къщата, в която изобщо не си спомняше, че са живели, и към ливадата, където баща й — жокерът Ед Дипно — някога бе седял под пъстроцветните дъги и бе слушал „Джеферсън Еърплейн“, а върху очилата му а ла Джон Ленън засъхваше петно от кръв. Натали се огледа и се усмихна на Розали, която дишаше тежко и я наблюдаваше с тъжните си, уплашени очи.

20.

„Атропос не ме вижда — помисли си Ралф. — Съсредоточил се е върху Рози… и върху Натали… и не ме вижда.“

Сцената от преди години се повтаряше. И къщата беше тук, и Розали, и Атропос с небрежно килната назад шапка и с вида на всезнаещ репортер от второкласен филм от петдесетте години, дело на Айда Лупино. Ала този път това не беше сламена шапка с отхапана периферия — този път той носеше бейзболна шапка на „Бостън Ред Сокс“, която беше прекалено малка дори и за него, тъй като лентичката отзад беше пристегната чак на последната дупка. Беше нагласена за главата на момиченцето, което я притежаваше.

„Сега ни липсва само Пит — вестникарят, и картината ще бъде пълна — рече си Ралф. — Финална сцена на «Безсъние, или мимолетният живот на Харис Авеню», трагикомедия в три действия. Всички се покланят, след това напускат сцената.“

Розали № 2 се страхуваше от Атропос точно колкото и Розали № 1, а плешивото човече още не бе забелязало Ралф и Лоуис, защото се стараеше да й попречи да избяга, преди да е готов. И ето, че Нат тръгва по тротоара към най-любимото си куче в целия свят — Рози на Ралф и Лоуис. Въженцето

(едно, две, три, гъската вино пи)

висеше от ръката й. Изглеждаше невероятно красива и невероятно крехка в моряшката си блузка и синьото си панталонче. Плитчиците й подскачаха.

„Прекалено бързо се случва“ — мислеше си Ралф.

[Съвсем не, Ралф! Преди години се справи отлично, и сега ще се справиш не по-зле.]

Стори му се, че проговори Клото, но Ралф нямаше време да се оглежда. Откъм летището по Харис Авеню се задаваше зелена кола, която се движеше бавно и някак старателно, което означаваше, че шофьорът е или прекалено млад, или прекалено възрастен. Ала това безсъмнено бе колата, която той очакваше — беше обвита в мръсна мембрана.

„Животът е колело — помисли си Ралф и му хрумна, че тази идея не му идва наум за пръв път. — Рано или късно всичко, което ти се струва, че си загърбил, отново излиза на бял свят. За добро или за зло, отново излиза на бял свят.“

Рози се опита да побегне, но Атропос я дръпна с все сила, шапката му падна, а Нат коленичи пред кучето и го потупа по главата.

— Изгуби ли се, моето момиче? Сама ли излезе? Няма страшно, ще те заведа у вас. — Тя гушна животното и ръчичките й минаха право през ръцете на Атропос, а красивото й личице се озова на сантиметри от неговата грозна, ухилена физиономия. После тя се изправи. — Хайде, Рози! Хайде, миличка.

Розали тръгна по тротоара по петите на Нат, обърна се само веднъж към ухиленото човече и тревожно изскимтя. На отсрещната страна на Харис Авеню Хелън излезе от „Червената ябълка“ и допълни последната подробност от видението, което Атропос бе показал на Ралф. Младата жена носеше хляб. Червената шапка с надпис „Ред Сокс“ беше на главата й.

Ралф грабна Лоуис в прегръдките си и силно я целуна, сетне промълви:

— Обичам те с цялото си сърце. Помни това, Лоуис.

— Зная — тихо отвърна тя. — И аз те обичам. Затова няма да ти позволя да го извършиш.

Сграбчи го през врата — ръцете й бяха като окови — и извика:

— Махай се, скапан негодник такъв! Не те виждам, но знам, че си тук! Махай се! Махай се и ни остави на мира!

Натали спря и се вгледа в Лоуис с широко отворени, слисани очи. Розали застана до нея и ушите й щръкнаха.

— Не слизай на платното, Нат! — изкрещя Лоуис. — Не… Изведнъж ръцете й, които бяха вкопчени в Ралф, се оказаха празни.

Той бе изчезнал като дим.

21.

Атропос се огледа да види откъде идва тревожният вик и забеляза Ралф и Лоуис, които стояха от другата страна на Харис Авеню. Но което е по-важното, разбра, че Ралф го вижда. Очите му се ококориха, устните му се разтегнаха в изпълнена с омраза озъбена гримаса. Докосна голото си теме — осеяно със стари белези от рани, нанесени със собствения му скалпел — инстинктивно посягайки да се защити при спомена за онова, което му се беше случило преди пет години.

[Мамка ти, Мимолетен! Тая кучка си е моя!]

Ралф видя Нат, която гледаше към Лоуис някак колебливо и изненадано. Чу как Лоуис й крещи и й казва да не слиза на платното. После обаче чу Лахезис, който сякаш шепнеше в ухото му.

[Качвай се, Ралф! Колкото можеш по-нагоре! Побързай!]

Почувства стягането в главата си, за миг стомахът му се сви от рязкото издигане и изведнъж целият свят грейна и се изпълни с цветове. Едновременно видя и почувства как се „изпарява“ от прегръдката на Лоуис, после се отдалечи от нея — или по-точно — нещо го понесе надалеч. Усети силата на мощно течение и разбра, макар и някак смътно, че ако има такова нещо като „по-висша цел“, той се е влял в нея и скоро течението ще го понесе надолу по реката.

Натали и Розали вече стояха точно пред къщата, в която някога, преди да я продаде и да се пренесе при Лоуис, Ралф бе живял с Бил Макгавърн. Нат смаяно изгледа Лоуис, после й помаха нерешително.

— Нищо й няма на Рози. — Тя потупа кучето по главата. — Ще я преведа през улицата, не се безпокой.

Запъти се да пресича и викна на майка си:

— Не мога да си намеря бейзболната шапка! Май някой ми я е откраднал!

Розали продължаваше да стои на тротоара. Нат нетърпеливо се обърна към нея.

— Хайде, моето момиче!

Зелената кола се движеше към детето, но много бавно. Отначало като че ли изобщо не представляваше опасност за него. Ралф веднага позна шофьора и нито за миг не се усъмни, че има халюцинации. В този миг му се струваше съвсем редно зад волана на старото комби да седи бившият раздавач.

— Натали! — пищеше Лоуис. — Натали, недей!

Атропос се втурна и плесна Розали № 2 по задницата.

[Изчезвай оттук, помияр такъв! Хайде, побързай, докато не ми е хрумнало да те очистя!]

Джуджето злобно и победоносно се усмихна на Ралф, Роузи изджафка и изскочи на улицата… право пред форда, шофиран от шестнадесетгодишния Пит Съливан.

Натали не видя колата — тя гледаше Лоуис, чието лице се бе изкривило от страх. Навярно се беше досетила, че Лоуис може би изобщо не й крещи заради Роузи, а заради нещо съвсем друго.

Пит забеляза спринтиращото куче, но не видя момиченцето. Рязко изви волана, за да избегне Розали, при което фордът полетя право към детето. Ралф съзря две уплашени лица зад предното стъкло на колата и си помисли, че госпожа Съливан пищи.

Атропос радостно подскачаше, сякаш изпълняваше танц на смъртта.

[На ти, Мимолетник! Побелял тъпак! Казах ли ти, че хубавичко ще те подредя!]

Като на забавен кадър Хелън изпусна хляба и изкрещя:

— Натали, ВНИМАВААААААААЙ!

Ралф се затича. Отново изпита ясното усещане, че се движи само със силата на мисълта си. Когато достигна Натали и се хвърли към нея с протегнати ръце, а колата изникна иззад детето, заслепявайки го с ярките слънчеви отблясъци, които проникваха през смъртния й покров, Ралф отново накара невидимия мускул в съзнанието си да се свие и за сетен път се върна в Мимолетния свят.

Дочу пронизителни писъци — писъците на Хелън се сливаха с писъците на Лоуис и се смесваха с пищенето на гумите. Между тях като бръшлян се преплиташе злобният смях на Атропос. За миг Ралф съзря изплашените сини очи на Нат, после я отблъсна с всички сили и тя отхвръкна с протегнати ръце. Озова се в канавката и си понатърти гърба, но нямаше нищо счупено. Някъде отдалеч Ралф дочу как Атропос гневно изкрещя, сякаш не вярваше на очите си.

Тежката кола, която продължаваше да се движи с тридесет километра в час, блъсна Ралф и настъпи мъртвешка тишина. Тялото му полетя във въздуха, описвайки плавна дъга — струваше му се, че всичко става бавно; върху страната му като татуировка бе отбелязана емблемата на форда, а счупеният му крак се повлече след него. Имаше достатъчно време да види сянката си, която се плъзгаше по паважа под него; успя да види и червените капчици, които се разпръснаха във въздуха, и да си рече, че сигурно Лоуис го е изпръскала с боя. Видя и Нат, която седеше на тротоара и плачеше, но беше съвсем здрава и читава… усети присъствието на Атропос, който заканително размахваше юмруци и подскачаше от ярост.

„Струва ми се, доста добре се представих за старче като мен — рече си Ралф, — но сега ми се иска да подремна.“

После се строполи на земята и се претърколи — черепът му се пукна, гръбнакът му се прекърши, острите костици от счупения гръден кош се врязаха в белите му дробове, вътрешностите му се разкъсаха.

Ала не изпита болка.

22.

До края на живота си Лоуис не забрави ужасяващия звук, придружаващ завръщането на Ралф на Харис Авеню, нито пък локвите кръв по паважа. Искаше й се да изпищи, но не посмя — някакъв мъдър глас я посъветва, че ако изкрещи, от шока, ужаса и лятната горещина, ще се строполи в безсъзнание на тротоара, а когато се свести, Ралф вече ще си е отишъл.

Хукна към него, едната й обувка се изу, с периферното си зрение тя забеляза Пит Съливан, който слизаше от колата, спряла почти на същото място като колата на Джо Уайзър — също форд — когато бе блъснал Розали № 1 преди толкова много години. Стори й се, че младежът истерично крещи.

Стигна до Ралф и се отпусна на колене до него — от удара на форда тялото му сякаш се бе сгърчило и променило — човекът със зеленикавите панталони и изцапаната с боя риза нямаше нищо общо с онзи Ралф, когото бе притискала към себе си само преди миг. Но очите му бяха отворени и погледът му беше ясен.

— Ралф.

— Да. — Гласът му бе силен, като че раненият не изпитваше никаква болка. — Да, Лоуис, чувам те.

Тя понечи да го прегърне, но се разколеба — хрумна й, че тежко пострадали хора не бива да се местят, защото можеш да ги нараниш още повече, дори да причиниш смъртта им. Погледна го отново, видя кръвта, която шуртеше от устата му, и забеляза как тялото му сякаш е разполовено и реши, че не може да му навреди още повече. Приведе се съвсем ниско и го прегърна, усещайки вонята на смъртта — миризмата на кръв и горчиво-киселата ацетонова миризма на изразходвания адреналин, която лъхаше от устата му.

— Този път успя, нали? — промълви тя. Целуна страната му и окървавеното му чело, от което висеше парче кожа. Заплака и проговори през сълзи: — Я се погледни! Скъсани панталони… раздрана риза… да не мислиш, че дрехите растат по дърветата?

— Как е той? — попита Хелън иззад гърба й. Лоуис не се обърна, но видя сенките на паважа — Хелън прегръщаше хлипащата си дъщеря и Роузи стоеше до нея. — Той спаси живота на Нат, а аз изобщо не видях откъде се появи. Моля те, Лоуис, кажи ми, че му няма ни…

После сянката се премести заедно с Хелън, която се наведе над Ралф; младата жена закри очите на дъщеря си и се разрида.

Лоуис се приведе още по-ниско над Ралф и нежно погали лицето му. Искаше да му каже, че е щяла да го придружи, но той се бе оказал много по-бърз от нея. Накрая я беше изоставил.

— Обичам те, свидна моя — прошепна Ралф, опита се да я помилва, но ръката му отказа да се помръдне от паважа и само потръпна.

— И аз те обичам, Ралф. Винаги ще те обичам.

— Трябваше да го направя. Разбираш ли?

— Да. — Не знаеше дали разбира, не знаеше дали изобщо някога ще разбере… но знаеше, че той си отива. — Да. Разбирам.

Той въздъхна — Лоуис отново усети сладникавата миризма на ацетон — и се усмихна.

— Госпожо Шаси. Госпожо Робъртс, де. — Това бе Пит, който говореше на пресекулки. — Господин Робъртс добре ли е? Моля ви, кажете ми, че не съм му направил нищо!

— Не се приближавай, Пит — каза тя, без да се обръща. — Всичко е наред. Само си е скъсал ризата и панталоните… нали, Ралф?

— Да — отвърна той. — Безспорно. Май ще трябва да ме понапляскаш, задето…

Млъкна и погледна вляво от Лоуис. Там нямаше никого, но Ралф се усмихна и възкликна:

— Лахезис!

Протегна треперещата си, окървавена ръка и сякаш се здрависа с някого, после повтори движението. Очите му отново се отместиха, но този път надясно. Бавно, съвсем бавно посочи натам и заговори с отслабващ глас:

— Здравей, Клото. И помни — не… боли. Нали така?

Ръката му се вдигна, после падна върху гърдите му. Той погледна Лоуис с вече помътняващите си сини очи и с усилие изрече:

— Слушай! — Очите му не се откъсваха от нея и не й позволяваха да извърне поглед. — Всеки Божи ден, когато се събуждах до теб, имах чувството, че съм подмладен и виждах всичко… поновому. — Опита се отново да я погали, но не успя. — Всеки ден, скъпа.

— И за мен бе така, Ралф — събуждах се сякаш отново млада.

— Лоуис?

— Какво?

— Тиктакането. — Преглътна, после повтори, изговаряйки думата с огромно усилие. — Тиктакането.

— Какво тиктакане?

— Няма значение, вече престана — отвърна той и се усмихна широко. Сърцето му също престана да бие.

23.

Клото и Лахезис наблюдаваха Лоуис, която ридаеше над мъртвеца. Клото вдигна ръката си и смаяно я огледа.

По нея сияеше и пламтеше аурата на Ралф.

Клото: [Той е тук… не е ли прекрасно?]

Лахезис също вдигна ръка. Тя изглеждаше така, сякаш някой бе нахлузил синя ръкавичка върху златистозеленикавата аура, която я обгръщаше.

Лахезис: [Да. Той бе прекрасен човек.]

Клото: [Ще й го върнем ли?]

Лахезис: [Можем ли?]

Клото. [Има само един начин да разберем.]

Те се доближиха до Лоуис. Всеки докосна лицето й с ръката, която бе стиснал Ралф.

24.

— Мамо! — извика Натали Дипно. Във възбудата си отново бе проговорила на „бебешки“ език. — Кои тез длебни човеци? Защо пипат Ролис?

— Шшт, гълъбче — отвърна Хелън и отново закри очите й. Човечетата бяха изчезнали, а тя бе коленичила насред улицата до човека, който бе спасил живота на дъщеря й.

25.

Изведнъж Лоуис вдигна глава и изненадано се огледа, забравила мъката си. Беше изпълнена с фантастично усещане

(светлина, синя светлина)

за мир и покой. За миг Харис Авеню изчезна. Тя се намираше в някакво тъмно помещение, изпълнено със сладкото ухание на сено; някакво тъмно помещение, в което се преплитаха хиляди сияйни лъчи. Тя никога не забрави безумната радост, надигнала се в нея в този миг, нито пък твърдата увереност, че това е вселена, която Ралф искаше тя да види; вселена, в която зад тъмата се криеше ослепителна светлина… нима не я виждаше през пролуките?

— Ще ми простите ли някога? — хлипаше Пит. — О, Боже, ще ми простите ли някога?

— Разбира се — спокойно отвърна Лоуис.

Тя прокара ръка по лицето на Ралф, затвори очите му, положи главата му в скута си и зачака идването на полицията. Любимият й мъж изглеждаше като заспал. А белегът на дясната му ръка бе изчезнал.

10 септември 1990 г. — 10 ноември 1993 г.

[1] Надслов на рубрика за съвети, водена от Абигейл ван Бърен, псевдоним на Полин Естър Фридман (р. 1918 г.) — Б. пр. ↑

[2] Първият понеделник през септември, официален почивен ден. — Б. пр. ↑

[3] Значка, която носят лесбийките. — Б. пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.